Ухвала
Іменем України 

30 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 522/11554/22
провадження № 61-3653ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Вадовської Л. М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Позов мотивований тим, що з 31 серпня 2007 року сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва (справа № 2-1416/2225/12) від 02 липня 2012 року. 

Сторони мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Приблизно через місяць після розірвання шлюбу сторони знов почали проживати разом однією сім`єю у м. Миколаєві, але шлюб повторно не реєстрували. 

У 2013 році сторони переїхали на постійне місце проживання у м. Одеса, де проживали однією сім`єю та вели спільне господарство за різними адресами. З вересня 2016 року по жовтень 2021 року сторони спільно проживали за адресою АДРЕСА_1 . 

У цей час сторони разом визначались, де буде навчатися їх спільна донька, відповідач приймав активну участь в її вихованні, навчанні, сторони спільно відвідували батьківські збори, разом купували їй одяг, взуття, купували побутову техніку, організовували сумісний відпочинок та святкування. 

За період спільного проживання сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно. 15 січня 2019 року сторони спільно придбали квартиру за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 69,3 кв. м. Право власності вирішили зареєструвати за відповідачем ОСОБА_1 . Кошти на купівлю квартири були взяті в кредит у ПАТ «Державний ощадний банк України», у зв`язку з чим одночасно з реєстрацією права власності на квартиру було оформлено іпотечний договір та до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відповідний запис. 30 січня 2019 року місце проживання позивачки було зареєстроване у вказаній квартирі. Після купівлі даної квартири сторони зробили реконструкцію та фактично розділили її на чотири окремі кімнати, в квартирі було виконано ремонт та сторони почали здавати її в оренду. Під час ремонту квартири позивачка здійснювала придбання будівельних матеріалів, в тому числі 04 червня 2019 року було здійснено придбання вхідних дверей. Також позивачка особисто займалася підключенням кабельного телебачення у кв. АДРЕСА_3 , та здійснювала оплату наданих послуг. 29 липня 2020 року позивачка була зареєстрована фізичною особою-підприємцем з основним видом економічної діяльності - 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, з адресою реєстрації АДРЕСА_2 . Гроші від здійснення підприємницької діяльності витрачалися на оплату кредитного договору.

15 лютого 2019 року сторони придбали автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 . Автомобіль на прохання відповідача також був зареєстрований на його ім`я. Частину коштів на покупку даного автомобіля було взято з грошей, отриманих від продажу власного автомобіля позивачки марки Honda (модель Civic) 1995 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Іншу частину грошей було взято зі спільного сімейного бюджету. За домовленістю сторін, автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску залишився у постійному користуванні позивачки. На протязі останніх чотирьох років автомобіль знаходився у неї та експлуатувався за призначенням. Після прийняття рішення про припинення спільного проживання між сторонами також була досягнута домовленість, що позивачка викупить частку відповідача на зазначений автомобіль, шляхом сплати на його користь 1/2 частини вартості автомобіля. На підтвердження даної угоди 07 вересня 2021 року позивачка передала відповідачу грошові кошти у сумі 20 000 грн, про що відповідачем власноруч була написана відповідна розписка про їх отримання.

З середини жовтня 2021 року сторони після чергової сварки вирішили припинити сімейні відносини та почали проживати окремо. На теперішній час відповідач чинить перешкоди позивачці у проживанні нею за адресою реєстрації у спірній квартирі, у добровільному порядку вирішити питання про розподіл спільно набутого майна відмовляється та стверджує, що оскільки право власності на квартиру було зареєстровано на його ім`я, то саме він є єдиним власником квартири.

ОСОБА_2 просила:
встановити факт проживання ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 з 01 вересня 2012 року по 18 вересня 2021 року однією сім`єю;
визнати об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно:
квартиру загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта -нерухомого майна 1742329551101;
автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
в порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_2 право власності на:
1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
на 1/2 (одну другу) частину автомобіля марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
в порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на:
1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 69,3 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
на 1/2 (одну другу) частину автомобіля марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 187 500,00 грн, як компенсацію 1/2 частини вартості її частки у праві спільної сумісної вартості на автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на: 
квартиру загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
позивачка ОСОБА_2 довела належними та допустимими доказами те, що вона та відповідач ОСОБА_1 з вересня 2016 року по вересень 2021 року постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, спільно придбали квартиру АДРЕСА_3 , проводили внутрішній ремонт, зазначена квартира є їх спільною сумісною власністю. ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності на зазначений вище об`єкт нерухомого майна, що є його процесуальним обов`язком;
окремі позовні вимоги, як встановлення факу проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності задоволенню не підлягають. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц визначено, що рішення судів у частині вирішення як окремої вимоги встановлення факту спільного проживання підлягають скасуванню. Обґрунтування позиції щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження суд має навести в мотивувальній частині рішення, а в резолютивній - зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спорі про поділ майна є підставою позову, а не самостійним способом захисту прав подружжя в такому спорі, який підлягає формулюванню як самостійна вимога. ВП ВС зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними;
однак, при відмові у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд зазначив, що реалізація права подружжя на поділ майна не може здійснюватися на шкоду іншим учасникам правовідносин за їх участю. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що у випадку поділу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 будуть порушені права та інтереси Акціонерного товариство «Державний ощадний банк України», яке є іпотекодержателем спірного майна.
щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на частку автомобіля та стягнення частини його вартості, суд вказав, що з матеріалів справи установлено та не заперечується сторонами, що відповідачем на ім`я ОСОБА_2 була надана розписка, відповідно до змісту якої слідує, що він отримав від ОСОБА_2 20 000,00 грн в рахунок продажу автомобіля Hyundai Elantra, НОМЕР_2 . Залишок коштів 19 600,00 грн ОСОБА_2 зобов`язується сплатити до 31 жовтня 2021 року, що стане наслідком його перереєстрації на її ім`я та відсутність претензій з його боку щодо вказаного автомобіля. Отже, наведене свідчить про домовленість між сторонами щодо придбання вказаного автомобіля ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , узгодження його вартості та порядок оплати з подальшим переоформленням технічного паспорта на ім`я позивачки, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутність підстав для задоволення позову;
не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 на квартиру та автомобіль, як похідні.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 березня 2026 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково. 
рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково;
визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири загальною площею 69,3 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742329551101;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , 187 500 грн як компенсацію 1/2 частини вартості її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 ;
у задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_2 відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
у справі, яка переглядається, спір стосується встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з відповідачем та поділу набутого у цей час рухомого та нерухомого майна;
у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) зазначено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий режим спільної власності подружжя. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20;
вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України);
апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 з вересня 2016 року по вересень 2021 року постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, спільно придбали кв. АДРЕСА_3 , проводили внутрішній ремонт, а відтак, зазначена квартира є їх спільною сумісною власністю. Судом також правильно зазначено, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності на зазначений об`єкт нерухомого майна, що є його процесуальним обов`язком;
при частковому задоволенні позову щодо поділу квартири, апеляційний суд зробив висновок про те, що, дійшовши вірних висновків щодо вказаних обставин справи, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог про поділ спірної квартири, оскільки у випадку поділу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , будуть порушені права та інтереси АТ «Державний ощадний банк України». Апеляційний суд виходив з того, що якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку. Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя. Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18 (провадження № 61-14281св21), від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18);
апеляційний суд керуючись, зокрема, висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 також зробив висновок про те, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого та рухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності, припинення права сторін на спірне рухоме та нерухоме майно, не підлягають задоволенню у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права;
при задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку автомобіля марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, та стягнення 1/2 частини його вартості, апеляційний суд виснував, що у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно».
спірне рухоме майно придбане сторонами за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а відтак, на транспортний засіб марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, поширюється режим спільної сумісної власності. При цьому, відповідачем ОСОБА_1 , не підтверджено належними та достатніми доказами, що зазначений транспортний засіб є його особистою приватною власністю. На час вирішення спору спірне майно відчужене ОСОБА_1 на користь третьої особи, при цьому таке відчуження, на підставі якого право власності на транспортний засіб перейшло до ОСОБА_4 , відбулося без згоди позивача ОСОБА_2 , що не було спростовано відповідачем. Згідно Звіту від 12 жовтня 2022 року про оцінку транспортного засобу марки Hyundai (модель Elantra) ринкова вартість об`єкта оцінки складає 335 000,00 грн. З урахуванням наведеного, а також того, що ОСОБА_2 виконала свій процесуальний обов`язок доказування та надала суду докази, що підтверджують середньо-ринкову вартість спірного автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав. Колегія суддів зробила висновок, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на її користь 187 500 грн, як компенсації 1/2 частини вартості її частки у праві спільної сумісної вартості на спірний автомобіль марки Hyundai (модель Elantra), є обґрунтованими, доведеними належними, достатніми та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню. Одночасно, безпідставними є позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на 1/2 частку автомобіля марки Hyundai, оскільки, як вже вказувалось вище, зазначений автомобіль станом на день розгляду справи був відчужений відповідачем та належить особі, яка не залучена до участі у справі, на підставі правочину, який не був визнаний судом недійсним, що унеможливлює задоволення позовних вимог у цій частині;
при цьому, апеляційний суд вважав висновок суду першої інстанції щодо домовленості домовленість між сторонами щодо придбання вказаного автомобіля ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , узгодження його вартості та порядок оплати з подальшим переоформленням технічного паспорта на ім`я позивачки, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині. Оскільки існування попередньої домовленості між сторонами про переоформлення автомобіля у майбутньому у жодному випадку не змінює режим спільної сумісної власності на автомобіль.

ОСОБА_1 19 березня 2026 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 03 березня 2026 року (повне судове рішення складено 03 березня 2026 року), у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 02 квітня 2026 року ці недоліки було усунуто, зокрема, у заяві про усунення недоліків конкретизовано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1 у касаційній скарзі та заяві на усунення недоліків зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 25 грудня 2024 року у справі № 501/4442/21; від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15; від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17.

Касаційна скарга та заява на усунення недоліків мотивовані тим, що: 
апеляційний суд, розуміючи, що не зможе встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу перейшов до розгляду питання про поділ майна, яке не встановлено як спільна сумісна власність, однак фактично вирішив їх без з`ясування необхідної передумови, що призвело до передчасних та необґрунтованих висновків суду;
суд апеляційної інстанції визнав за позивачкою право на 1/2 частку квартири, ігноруючи той факт, що нерухомість придбана 15 січня 2019 році за особисті кредитні кошти відповідача ОСОБА_1 . Кредитний договір оформлений виключно на ОСОБА_5 15 січня 2019 року, згідно якого в іпотеку передано вищевказану квартиру і саме він самостійно здійснює погашення кредиту без сторонньої допомоги. Посилання суду на те, що в договорі купівлі-продажу ОСОБА_6 згадувалася як особа, з якою покупець проживає однією сім`єю, є лише формальним зазначенням статусу на момент угоди, що не замінює собою докази реального внесення коштів позивачкою. Суд не дослідив джерела походження коштів для першого внеску та не врахував, що кредит є особистим боргом відповідача;
апеляційний суд застосував статтю 74 СК України (поділ майна осіб, що проживають однією сім`єю), не врахувавши правові висновки Верховного Суду щодо обов`язковості встановлення самого факту проживання однією сім`єю, а саме у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 та від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, де зазначено, що для застосування статті 74 СК України суд має встановити факт спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету. Саме по собі дружні відносини або наявність спільної дитини (яка проживає з батьком) не є доказом проживання однією сім`єю. В свою чергу апеляційний суд прямо зазначив в своїй постанові, що вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю він не задовольняє (через неналежний спосіб захисту), але при цьому здійснив поділ майна за правилами статті 74 СК України. Це є грубим порушенням процесуального права та невідповідність вищевказаним висновкам Верховного Суду; 
апеляційний суд порушив норми процесуального права щодо оцінки доказів. Суд стягнув 187 500,00 грн на підставі розписки про отримання 20 000,00 грн. Висновок суду про те, що отримання 20 000,00 грн автоматично робить автомобіль спільною власністю, вартість якого складає 375 000,00 грн, є аналогічним та порушує принципи диспозитивної та об`єктивності;
апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, які підтверджують роздільне проживання сторін та відсутність спільного бюджету після 2012 року. Зокрема, суд не надав належної оцінки показанням свідків та документам, що підтверджують проживання доньки ОСОБА_7 виключно з батьком. Суд формально послався на наявність дружніх стосунків, що згідно з висновками Верховного Суду не є достатньою підставою для застосування статті 74 СК України;
апеляційний суд не дослідив надані відповідачем докази (виписки по особовому рахунку В АТ «Ощадбанк»), які підтверджують, що кредитні зобов`язання виконувалися виключно відповідачем за рахунок його особистих коштів. Суд помилково надав перевагу формальному тексту договору купівлі-продажу, проігнорувавши реальні фінансові докази відсутності спільного бюджету;
стягнувши з відповідача 187 500,00 грн (половину вартості авто), суд послався на розписку про отримання 20 000,00 грн. При цьому суд не дослідив і не пояснив логічний зв`язок між отриманням незначної суми (20 000,00 грн) та виникненням права власності на половину цілого об`єкта вартістю 375 000,00 грн. Таке порушення правил оцінки доказів призвело до незаконного стягнення коштів у розмірі, що в 9 разів перевищує суму в розписці.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що сторони з 31 серпня 2007 року були в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва (справа № 2-1416/2225/12) від 02 липня 2012 року, що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15 вересня 2022 року та не заперечується сторонами.

Сторони мають спільну дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

15 січня 2019 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 604-349 (на придбання нерухомості). Кредит наданий в загальному розмірі 740 000 грн на строк 240 місяців (пункт 2.2 Договору). У договорі наявна відмітка: «Я, ОСОБА_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 25 вересня 2007 року, РНОКПП НОМЕР_5 , надаю свою згоду на укладання моїм чоловіком ОСОБА_1 цього договору про споживчий кредит (на придбання нерухомості). Підтверджую, що з умовами цього договору про споживчий кредит (на придбання нерухомості) ознайомлена, ніяких заперечень щодо його положень та укладання не маю. Надання згоди на укладання моїм чоловіком цього договору про споживчий кредит (на придбання нерухомості) засвічую власним підписом» 

Згідно довідки філії - Одеське обласне управління АТ «Державний ощадний банк України» від 23 січня 2023 року № 113.604-48/613, за кредитним договором № 604-349 від 15 січня 2019 року, укладеним між позичальником ОСОБА_1 та банком, в рахунок погашення заборгованості за період 15 січня 2019 року по 31 жовтня 2021 року було сплачено 459 931,70 грн. Сплачено суму авансу у розмірі 326 264,00 грн згідно договору купівлі-продажу № 44 від 15 січня 2019 року.

15 січня 2019 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 604-350, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М. та зареєстровано в реєстрі за № 50. Згідно п. 2.3.1 Договору, предметом іпотеки за цим договором є кв. під АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд встановив, що 15 січня 2019 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_3 , житловою площею 28,4 кв. м, загальною площею 69,3 кв. м.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 306095001 від 28 липня 2022 року, за ОСОБА_1 15 січня 2019 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Також наявна інформація про державну реєстрацію іпотеки 15 січня 2019 року, Іпотекодержатель: публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Іпотекодавець: ОСОБА_1 , підстава для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер: 50, виданий 15 січня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М. 

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 від 15 лютого 2019 року, ОСОБА_1 набув право власності на автомобіль марки Hyundai (модель Elantra) 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - седан-В, реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

Апеляційний суд встановив, що відповідно до листів РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 21 вересня 2022 року № 31/15-3008 та 27 вересня 2022 року № 31/15-3097, станом на 20 вересня 2022 року транспортний засіб Hyundai Elantra, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_7 , державні номерні знаки: НОМЕР_8 , зареєстрований за ОСОБА_4 . 

Згідно звіту про оцінку транспортного засобу марки Hyundai (модель Elantra), державний номер: НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, що належить ОСОБА_1 від 12 жовтня 2022 року, який замовлено ОСОБА_2 та здійснено ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», ринкова вартість об`єкта оцінки становить 335 000,00 грн. 

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що раніше вона товаришувала зі сторонами, а зараз лише з позивачкою. Пояснила, що сторони проживали разом на АДРЕСА_7. Вони з чоловіком приїздили до сторін на дні народження дитини, вони завжди були разом. Сім`ями вони відвідували екскурсії в м. Одесі, кафе. Також повідомила, що сторони продали квартиру у м. Миколаєві та придбали нерухоме майно в м. Одесі для бізнесу, її чоловік робив меблі для цих апартаментів. Орієнтовно восени 2021 року сторони перестали проживати разом. Зі слів позивачки їй відомо, що бюджет у сторін був спільний, квартиру придбали за спільні кошти взявши позику.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є матір`ю позивачки. Зазначила, що у 2011 році сторони розірвали шлюб, а через декілька місяців до них приїхав ОСОБА_12 з бажанням примиритися. У 2013 році сторони переїхали в м. Одеса, їхня дитина ОСОБА_3 ходила у садочок. Сторони разом з дитиною приїздили до них у гості на всі канікули. ОСОБА_13 робив ОСОБА_14 пропозицію одружитися вдруге, але вона відмовила. Ніяких суперечок у ОСОБА_14 з ОСОБА_15 до вересня 2021 року не було, проживали разом, мали спільний бюджет. Сторони проживали однією сім`єю, у квартирі на АДРЕСА_7, мали в кімнаті спільне спальне місце. Сторони також разом приїздили до неї та її чоловіка на дні народження, дарували спільні дарунки. Дуже часто до них навідувався ОСОБА_12 один. Також зазначила, що сторони продали квартиру у м. Миколаєві у 2018 році, у подальшому зібрали кошти та придбали квартиру під готель. ОСОБА_15 їй розповідав що вони самостійно робили ремонт в квартирі і прибирали, надсилали фотосвітлини. Автомобіль ОСОБА_15 викупив на фірмі і казав, що оформить його на ОСОБА_14 .

Допитана у судовому засіданні сідок ОСОБА_17 пояснила, що зі сторонами знайома з 2016 - 2018 роки, оскільки проживали на одному поверсі в буд. АДРЕСА_4 , ходили в гості. З ними проживала донька ОСОБА_3 , також мали собаку. Її старший син і ОСОБА_3 ходили один до одного на дні народження, також відвідували заходи для дітей. Відносини у сторін були сімейні, в її присутності вони обговорювали спільний бізнес. ОСОБА_14 та ОСОБА_15 займалися онлайн продажем будівельних матеріалів, їздили на виставки. Придбали житло де робили ремонт.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснив, що він є другом дитинства ОСОБА_1 . З ОСОБА_14 познайомився коли вони одружилися. Сторони розірвали шлюб у 2012 році. У період 2019 - 2021 роки ОСОБА_15 йому повідомив, що вони з ОСОБА_14 живуть окремо, в нього є інша жінка. Потім він зустрічав ОСОБА_19 в нічному клубі і вона представила йому свого нового хлопця. Пояснив що він був в квартирі на АДРЕСА_7, яку прибав ОСОБА_15 . В ній знаходились речі чоловічі та дитячі.

Також апеляційний суд встановив, що 13 вересня 2016 року між ОСОБА_20 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту мешканців будинку від 15 серпня 2022 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з серпня 2016 року по жовтень 2021 року разом проживали в квартирі АДРЕСА_5 .

Також на вказану адресу направлялися лист Портофранківського ВП Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 20 березня 2019 року № 36/2-3134 на ім`я ОСОБА_2 та лист Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 27 лютого 2019 року на ім`я ОСОБА_1 . 

У заявах та письмових поясненнях від 30 серпня 2021 року, 31 серпня 2021 року, 01 вересня 2021 року до Відділу поліції № 5 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали місце свого спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, у вказаних поясненнях ОСОБА_1 зазначалось про факт його проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Апеляційний суд встановив, що 15 січня 2019 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу №4 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І. М. 

Відповідно до п. 1 договору ОСОБА_9 передала у власність (продала), а ОСОБА_1 прийняв у власність (купив) квартиру під АДРЕСА_3 , житловою площею 28,4 кв. м, загальною площею 69,3 кв. м. У пункті 3 вказаного договору визначено, що квартира набувається покупцем в спільну сумісну власність за згодою ОСОБА_2 , з якою покупець проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу та веде спільне господарство.

Апеляційний суд встановив, що згідно з паспортом громадянина України, місце проживання позивачки ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційний суд встановив, що 18 квітня 2019 року ОСОБА_2 зверталася до КП ЖКС «Порто-Франківський» з заявою, в якій просила здійснити зарахування вартості будівельних матеріалів, придбаних для ремонту даху над кв. АДРЕСА_3 , в рахунок оплати послуг з утримання будинку.

Листом КП ЖКС «Порто-Франківський» від 20 травня 2019 року № К-488 на адресу ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) з приводу її звернення від 18.04.2019 повідомлено про неможливість проведення взаємозаліку витрачених коштів.

Апеляційний суд встановив, що 04 червня 2019 року позивачкою ОСОБА_2 було придбано вхідні двері, що підтверджується паспортами на двері, де вказано замовник ОСОБА_6 адреса: АДРЕСА_6 , гарантійним талоном та квитанцією про їх оплату на суму 16 000,00 грн. 

Апеляційний суд встановив, що наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що позивачка особисто займалася підключенням кабельного телебачення у кв. АДРЕСА_3 , та здійснювала оплату наданих послуг, що підтверджується публічним абонентським договором про надання послуг телекомунікаційної мережі, а також квитанціями про оплату таких послуг від 14 вересня 2019 року.

Апеляційний суд встановив, що згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 з 29 липня 2020 року зареєстрована як фізична особа-підприємець. Дані про основний вид економічної діяльності - 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Зазначено місце проживання фізичної особи-підприємця: АДРЕСА_2 . 

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). 

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України, в редакції, чинній з 16 січня 2007 року).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що:
«за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) зазначено, що:
«проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) зазначено, що:
«при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)).
Переглядаючи справу, апеляційний суд правильно врахував, що відповідно до пункту 6 та пункту 3.7 договорів про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, покупець засвідчив, що купівля цього житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки проводиться за згодою ОСОБА_1, з якою ОСОБА_4 перебуває у фактичних шлюбних відносинах, справжність її підпису на заяві - згоді на укладення договору засвідчена приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ковтун К. В. 04 листопада 2015 року за № 905. Зазначені пункти договорів є чинними, не визнані недійсними у встановленому законом порядку, та є підтвердженням того, що за життя ОСОБА_4 та на час укладення ним договорів про придбання нерухомого майна, ним особисто було заявлено нотаріусу про проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, про спільність їх бюджету та наявність між ними взаємних прав та обов`язків, через що від ОСОБА_1 було отримано заяву - згоду на укладення ним означених договорів. Оскільки спірний будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у період їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то це майно відповідно до статей 60, 74 СК України є їх спільною сумісною власністю, а їх частки у цьому майні є рівними. Апеляційним судом правильно враховано, що посилання відповідачів на ту обставину, що ОСОБА_1 на час придбання спірного майна мав значний дохід, у той час, коли позивач мала незначну заробітну плату та не довела розміру власного внеску у придбання майна, не можуть бути врахованими під час вирішення даного спору, оскільки набуття цього майна на праві спільної сумісної власності не може зменшувати частку будь-кого із співвласників внаслідок отримання ним меншого доходу».

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Касаційний суд вже вказував, що:
у статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22));
законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з них вони були набуті. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток жінки та чоловіка, може здійснюватися на підставі: (а) договору жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; (б) рішення суду при наявності спору між жінкою та чоловіком, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).
така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу), у разі пред`явлення позову про поділ спільного сумісного майна набутого під час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлюється під час розгляду такого позову. Також не виключається, що така обставина (факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) визнається сторонами (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2023 року у справі № 757/19682/18-ц (провадження № 61-11480св23)).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність(див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зроблено висновок, що: «вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. … у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно».

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2023 року у справі № 363/3231/18 (провадження № 61-2801св23)).

У разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той із подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання. Сплата подружжям частини коштів за кредитним договором, укладеним одним із них для придбання квартири, не змінює правового режиму квартири, оскільки кредитний договір укладений не в період перебування сторін у шлюбі й зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло у позичальника. Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, після розірвання шлюбу має на компенсацію половини сум що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, та не має права на компенсацію частки вартості нерухомого майна або на певну частку в праві на нерухомість (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

У справі за позовом одного з подружжя до іншого з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, матеріально-правову і процесуальну заінтересованість у результаті справи мають лише сторони цієї справи.Іпотекодержатель залежно від конкретних обставин справи може мати процесуальний інтерес до участі у справі про поділ майна подружжя, який може бути реалізований через його залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (статті 52, 53 ЦПК України). Такими обставинами є, зокрема: існування матеріально-правового зв`язку зі стороною, на боці якої виступає третя особа, при обов`язковій відсутності спору про право з протилежною стороною у справі; можливість виникнення у майбутньому у третьої особи права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Суд залучає іпотекодержателя у справі за позовом одного з подружжя до іншого з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за умови, якщо з урахуванням конкретних обставин справи встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки іпотекодержателя. У разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 523/8641/15 (провадження № 61-9085сво21)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив, що: позивачкою ОСОБА_2 надано належні та достатні докази спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту та наявності взаємних прав та обов`язків з відповідачем ОСОБА_1 в період придбання спірного майна (квартири та автомобіля); відповідачем ОСОБА_1 не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності на спірне майно, що є його процесуальним обов`язком; на час вирішення спору автомобіль Hyundai Elantra, н/з НОМЕР_2 , 2012 року випуску, відчужений ОСОБА_1 на користь третьої особи (14 вересня 2022 року було перереєстровано на нового власника - ОСОБА_4 ), при цьому таке відчуження, на підставі якого право власності на транспортний засіб перейшло до ОСОБА_4 , відбулося без згоди позивачки ОСОБА_2 , що не було спростовано відповідачем; згідно із звітом від 12 жовтня 2022 року про оцінку транспортного засобу марки Hyundai (модель Elantra), державний номер: НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_1 , 2012 року випуску, ринкова вартість об`єкта оцінки складає 335 000,00 грн. ОСОБА_2 виконала свій процесуальний обов`язок доказування та надала суду докази, що підтверджують середньо-ринкову вартість спірного автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав. 

За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов.

Аргумент касаційної скарги про те, що апеляційний суд стягнув 187 500,00 грн на підставі розписки про отримання 20 000,00 грн є необґрунтованим, оскільки апеляційним судом встановлено, що спірне рухоме майно придбане сторонами за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, а відтак, на транспортний засіб марки Hyundai поширюється режим спільної сумісної власності і його вартість враховується при поділі, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Аргумент касаційної скарги про те, що кредитний договір оформлений виключно на ОСОБА_5 15 січня 2019 року, згідно якого в іпотеку передано вказану квартиру і саме він самостійно здійснює погашення кредиту без сторонньої допомоги, не спростовує поширення на це майно правового режиму спільної сумісної власності, оскільки квартира придбана під час спільного проживання позивачки та відповідача. Тому апеляційний суд дійшов правильного висновку, що квартира підлягає поділу між сторонами.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 25 грудня 2024 року у справі № 501/4442/21; від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15; від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 є необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  В. І. Крат
І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков