ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 р. 	Справа № 520/3761/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Мінаєвої К.В. , Ральченка І.М. 
за участю секретаря судового засідання Колодкіної Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 суддя Сагайдак В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/3761/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Національного агентства з питань запобігання корупції   
про визнання протиправним та скасування висновку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі- НАЗК, відповідач), в якій позивач просив суд визнати протиправним та скасувати обґрунтований висновок Національного агентства з питань запобігання корупції щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, від 17.07.2025, складений за результатами проведення моніторингу способу життя депутата Харківської міської ради ОСОБА_1 .
Разом з позовною заявою до суду надано копію обґрунтованого висновку щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією від 17.07.2025, затвердженого заступником Голови Національного агентства з питань запобігання корупції 17.07.2025 (далі – Висновок), відповідно до якого Національне агентство з питань запобігання корупції відповідно до ст.51-4 Закону України «Про запобігання корупції» (далі – Закон) здійснило моніторинг способу життя депутата Харківської міської ради ОСОБА_1 , який відповідно до п.п. «б» п.1 ч.1 ст.3 Закону є особою, уповноваженою на виконання функцій держав, а також суб`єктом декларування.
За результатами моніторингу встановлено внесення суб`єктом декларування до декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2021 рік недостовірних відомостей на загальну суму 17244794, 06 гривень.
У Висновку зазначено, що Національне агентство встановило ознаки порушення ОСОБА_1 вимог ч. 2 ст. 366-2 ККУ та відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 51-4 Закону матеріали стосовно зазначеної особи скеровуються до Національної поліції України для проведення досудового розслідування з метою притягнення його до кримінальної відповідальності.
Вважаючи спірний Висновок протиправним, а свої права порушеними, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року відмовлено у відкритті провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправним висновку.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права та без врахування висновків Верховного Суду, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував правову позицією, викладену у постанові КАС ВС від 07.03.2024 у справі № 520/11493/21, відповідно до якої до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод. 
Отже, вважає, що обґрунтований висновок щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, від 17.07.2025 може бути оскарженим до адміністративного суду як індивідуальний акт, який, у подальшому, може бути визнаний Судом протиправним та скасованим відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України.
Також, зазначає, що оскаржуваний обґрунтований висновок від 17.07.2025 є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, зважаючи на неврахування наданих суб`єктом декларування пояснень та незапитування важливої для справи інформації у повному обсязі, що позбавило позивача права надати свої пояснення та брати участь у процесі. Вказує, що від загальної суми грошових активів було відраховано 9 013 215 грн. 94 коп., які були зняті як готівкові кошти, у результаті чого НАЗК було встановлено суму недостовірних відомостей у розмірі 17 244 794 грн. 06 коп.
Крім того, зазначає, що у резолютивній частині оскаржуваної ухвали також вказується «роз`яснити позивачу, що для захисту своїх прав та законних інтересів він має право звернутись до відповідного суду загальної юрисдикції, в порядку цивільного судочинства». Однак, позивач вважає, що оскарження рішень суб`єкта владних повноважень, яким є і НАЗК, здійснюється саме в рамках адміністративного судочинства.
Також, вказує, що в оскаржуваній ухвалі суддя зазначає, що «на час складання оскаржуваного висновку, окремого порядку здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування затверджено не було, та такий здійснювався в порядку, визначеному Законом України «Про запобігання корупції» (п. 7-1 ч. 1 ст. 11). Проте, такі висновки суду, на думку позивача, є неправильними, оскільки обґрунтований висновок НАЗК складено після набрання чинності Порядку № 236/2.
Представником відповідача надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.
Суд першої інстанції, вирішуючи спірне питання, виходив з того, що обґрунтований висновок щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, складений за результатом моніторингу способу життя суб`єктів декларування не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, а за своєю природою є повідомленням про кримінальне правопорушення, підтвердження вчинення якого можливе лише в рамках кримінального провадження.
Учасники справи повідомлені про перегляд ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 належним чином шляхом отримання ними копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та повістки про виклик у судове засідання, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
У судовому засідання представник позивача наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції. Представник відповідача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить наступних висновків.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, де суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У контексті вказаного, визначаючи правову природу обґрунтованого висновку НАЗК, прийнятого за результатами моніторингу способу життя суб`єктів декларування, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частинами 1-4 статті 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство здійснює вибірковий моніторинг способу життя суб`єктів декларування з метою встановлення відповідності їх рівня життя наявним у них та членів їх сім`ї майну і одержаним ними доходам згідно з декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що подається відповідно до цього Закону.
Моніторинг способу життя суб`єктів декларування здійснюється Національним агентством на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, а також із медіа та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам.
Порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування визначається Національним агентством у порядку, передбаченому частиною дев`ятою статті 12 цього Закону.
Моніторинг способу життя здійснюється із додержанням законодавства про захист персональних даних та не повинен передбачати надмірного втручання у право на недоторканність особистого і сімейного життя особи.
У разі встановлення невідповідності рівня життя суб`єкта декларування задекларованим ним майну і доходам Національним агентством надається можливість суб`єкту декларування протягом десяти робочих днів надати письмове пояснення за таким фактом.
Національне агентство повідомляє суб`єкту декларування про результати здійсненого щодо нього моніторингу способу життя протягом п`яти днів з дня його завершення.
У разі виявлення за результатами моніторингу способу життя ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, Національне агентство інформує про них спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції.
Згідно з положеннями частини сьомої статті 12 Закону України «Про запобігання корупції» у разі виявлення ознак іншого корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення Національне агентство затверджує обґрунтований висновок та надсилає його іншим спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції.
При цьому, повноваження Національного агентства безпосередньо регламентовані статтею 11 Закону України «Про запобігання корупції», з аналізу яких вбачається, що до компетенції відповідача не належить притягнення суб`єктів декларування до будь-якого виду відповідальності за результатами проведення моніторингу способу життя, що, у свою чергу, виключає можливість прийняття стосовно суб`єкта декларування рішення, яке може стати підставою для настання негативних наслідків та порушення прав, які потребують захисту та відновлення.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що обґрунтований висновок НАЗК, прийнятий за результатами моніторингу способу життя суб`єктів декларування не тягне безпосередньо виникнення для особи, моніторинг способу життя якої проводився, будь-яких правових наслідків, та за своєю правовою природою є лише способом фіксування обставин можливого вчинення особою корупційного правопорушення. Проаналізувавши зазначений Висновок, колегія суддів зазначає, що він не містить жодних обов`язкових до виконання позивачем приписів, строку їх виконання тощо, а тому вказаний висновок не може вважатись рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі №990/152/22, Верховний Суд звернув увагу, що у разі, якщо оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень не створює для позивача жодних правових наслідків, то прийняття такого рішення не породжує для останнього права на судовий захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом, адже для ефективного захисту порушених прав необхідно щоб існував чіткий зв`язок між стверджуваним порушенням та способом захисту прав або інтересів; відсутність публічно-правового спору зумовлено також відсутністю безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між прийнятим суб`єктом владних повноважень рішенням і порушеними правами суб`єкта приватного права.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що Висновок по суті є повідомленням про кримінальне правопорушення, підтвердження вчинення якого можливо лише в рамках кримінального провадження. Між тим, затвердження обґрунтованого висновку та направлення його до спеціального уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції не є беззаперечним свідченням про вчинення суб`єктом декларування кримінального правопорушення і не має на меті застосування будь-яких заходів кримінально-правового характеру, оскільки правоохоронні органи розглядають обґрунтований висновок та за результатами такого розгляду приймають рішення щодо наявності або відсутності підстав для відкриття кримінального провадження.
У цьому контексті колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що недопустимим з огляду на завдання адміністративного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим, а такі позови не підлягають судовому розгляду за правилами жодного виду судочинства. Доводити недостовірність інформації, зафіксованої у Висновку, протиправність складання останнього, неналежність і недопустимість доказів позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу, а не заявляючи позовні вимоги до органу, який склав відповідний висновок. 
Щодо доводів апеляційної скарги відносно неврахування висновків Верховного Суду щодо можливості оскарження довідки та обґрунтованого висновку Національного агентства з питань запобігання корупції, прийнятого за результатом повної перевірки декларації суб`єкта декларування, колегія суддів зазначає, що вказані висновки не є релевантними обставинам даної справи, враховуючи наступне.
Так, правова позиція щодо можливості оскарження довідки та обґрунтованого висновку Національного агентства з питань запобігання корупції, прийнятого за результатом повної перевірки декларації суб`єкта декларування була викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 23 березня 2023 року у справі №160/4098/22.
Узагальнюючи висновки Верховного Суду, необхідно зазначити, що вони полягають у тому, що довідка НАЗК є актом індивідуальної дії, оскільки безпосередньо породжує правові наслідки для суб`єкта декларування у вигляді виникнення обов`язку подати відповідну декларацію з достовірними відомостями у встановлений такою довідкою строк. При цьому, довідка НАЗК, у випадку коли у ній вказано про порушення декларантом вимог законодавства, може впливати на проходження публічної служби та може бути оскаржена в порядку адміністративного судочинства. В свою чергу, оскільки обґрунтований висновок складається на підставі довідки, яка містить висновок про виявлення за результатами проведення повної перевірки ознак корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, за яке передбачено кримінальну відповідальність, та яка підлягає оскарженню у порядку адміністративного судочинства, відповідно обґрунтований висновок також може бути оскарженим до адміністративного суду.
Водночас, у межах проведення моніторингу життя суб`єкта декларування на підставі приписів ст. 51-4 Закону України «Про запобігання корупції» не передбачено складення будь-яких довідок, які містять обов`язкові до виконання приписи, оскаржуваний у межах даної справи Висновок владних (управлінських) приписів також не містить, що свідчить про відмінність обставин даної справи.
Враховуючи вказане, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо того, що механізми проведення повної перевірки декларації та моніторингу способу життя суб`єкта декларування є аналогічними, а вищенаведені висновки Верховного Суду є застосовними у межах спірних правовідносин.
Колегія суддів не надає оцінку доводам апеляційної скарги щодо встановлених обставин в ході моніторингу способу життя позивача, оскільки такі доводи не стосуються предмета дослідження даної справи, а саме ухваленого рішення суду про відмову у відкритті провадження у справі.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на правові позиції, зокрема, Черкаського окружного адміністративного суду, Волинського окружного адміністративного суду, Харківського окружного адміністративного суду, оскільки відповідно до приписів ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що обґрунтований висновок щодо виявлення ознак кримінального правопорушення, пов`язаного з корупцією, складений за результатом моніторингу способу життя суб`єктів декларування, не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, а отже, не підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів зазначає, що доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість зазначення в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали про відсутність на час складання оскаржуваного висновку окремого порядку здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування, то колегія суддів погоджується із зазначеними доводами, оскільки на час складання обґрунтованого висновку НАЗК від 17.07.2025 такий порядок вже існував, а саме: Порядок здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування № 236/2 від 26.10.2023, з урахуванням чого мотивувальна частина ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 підлягає зміні із її викладенням у редакції цієї постанови.
Щодо роз`яснення позивачу судом першої інстанції у резолютивній частині ухвали, що для захисту своїх прав та законних інтересів він має право звернутись до відповідного суду загальної юрисдикції, в порядку цивільного судочинства, то колегія суддів вважає таке роз`яснення помилковим та таким, що підлягає виключенню з резолютивної частини ухвали, оскільки, як встановлено вище, такі позови ініційовані з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим, не підлягають судовому розгляду за правилами жодного виду судочинства.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У постанові від 22.03.2018 у справі № П/9901/135/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Так, судом першої інстанції викладено правильні висновки в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, окрім посилань на відсутність окремого порядку здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування на час складання оскаржуваного висновку, також правильно відмовлено у відкритті провадження на підставі ч. 1 ст. 170 КАС України, проте у резолютивній частині помилково роз`яснено, що спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, за цим доводи апеляційної скарги в цій частині приймаються колегією суддів за належні, з урахування чого апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
З огляду на вищевказане, враховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини у справі, ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 у справі № 520/3761/26 слід змінити шляхом викладення її мотивувальної частини редакції цієї постанови з виключення з резолютивної частини другого абзацу, яким роз`яснено позивачу, що для захисту своїх прав та законних інтересів він має право звернутись до відповідного суду загальної юрисдикції, в порядку цивільного судочинства. .
В іншій частині ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 у справі № 520/3761/26 підлягає залишенню без змін.
Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 по справі № 520/3761/26 - змінити виклавши мотивувальну частину ухвали в редакції цієї постанови.
Абзац другий резолютивної частини ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 справі № 520/3761/26 - виключити.
В решті ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2026 у справі № 520/3761/26 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	К.В. Мінаєва   І.М. Ральченко   	
Постанова складена в повному обсязі 22.05.26.