Справа № 635/9119/24
Провадження № 2/635/1031/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року сел.. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренко І.Е.,
за участю секретаря судового засідання Козлюк Е.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі письмовими матеріалами цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

I. ПРОЦЕДУРА.

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 10.06.2011.

Разом із позовом позивач подав клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також повідомив суд про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача за наявними письмовими матеріалами.

Суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки спір стосується документально підтверджуваних обставин і може бути вирішений на підставі письмових доказів, поданих учасниками справи. Заслуховування усних пояснень не є необхідним, оскільки у справі не порушуються питання, що потребують безпосередньої оцінки достовірності показань чи поведінки сторін. Такий порядок розгляду відповідає положенням ЦПК України та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на усне слухання не є абсолютним, а письмове провадження є допустимим, якщо сторони мали реальну можливість подати свої доводи і докази, а справа може бути належно вирішена за матеріалами справи (рішення у справі Jussila v. Finland).

Відповідач відзиву не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав; однак відсутність відзиву не звільняє позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.
Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

II. ФАКТИ.

Сторони.
Позивачем є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Відповідач - ОСОБА_1 .

Суть вимог.
Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.06.2011 у загальному розмірі 32 108 грн. 01 коп., яка, за твердженням позивача, складається з заборгованості за тілом кредиту - 27 225 грн. 29 коп.;
заборгованості за простроченими відсотками - 4 882 грн. 72 коп.
Також позивач просить стягнути судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Договірна база, на яку посилається позивач.
Позивач зазначає, що кредитні правовідносини виникли на підставі договору приєднання до банківського обслуговування, а також подає примірник заяви про приєднання (датованої 13.11.2020), в якій викладені умови кредитування (тип кредиту - відновлювана кредитна лінія, порядок погашення, розмір мінімального платежу, процентна ставка, посилання на «Умови та правила надання банківських послуг» та тарифи).

Відомості про надання кредиту та користування ним за даними проведених (відображених) у виписці операцій за рахунком.
Позивач надав виписку за договором № б/н за період 28.05.2013-01.07.2024, з якої убачається відображення операцій за картковими рахунками, у тому числі операцій витрат, поповнень, списань відсотків, списань комісій, а також від`ємний підсумковий залишок на кінець періоду у розмірі 32 108 грн. 01 коп. зі знаком мінус.

Розрахунок заборгованості.
Позивач надав розрахунок заборгованості станом на 23.06.2024, у якому визначив загальний борг 32 108 грн. 01 коп., у тому числі тіло кредиту 27 225 грн. 29 коп. та відсотки 4 882 грн. 72 коп.

Судовий збір.
Позивач надав платіжний документ про сплату судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», який було прийнято зокрема, з метою імплементації європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг та запобігання непрозорим і агресивним практикам споживчого кредитування.

Суд не застосовує Закон України «Про споживче кредитування» ретроспективно до обставин, які повністю завершилися до набрання ним чинності. Водночас заявлена заборгованість сформована за триваючими правовідносинами кредитної лінії, позивач посилається на заяву про приєднання від 13.11.2020, виписку за період до 01.07.2024 та розрахунок станом на 23.06.2024, тобто на обставини користування, супроводження, зміни умов, інформування, нарахування і визначення боргу після набрання чинності спеціальним законом. Саме в цій частині суд перевіряє додержання імперативних вимог спеціального законодавства.

Одним із ключових законодавчих запобіжником від непрозорих практик є частина сьома статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» відповідно до якої зміна умов договору про споживчий кредит можлива лише за згодою сторін, а умова договору про можливість внесення до нього змін в односторонньому порядку є нікчемною. Після змін, внесених Законом №3498-IX від 22.11.2023, законодавець не відмовився від принципу необхідності згоди сторін на зміну умов договору про споживчий кредит. Навпаки, запровадивши спеціальне регулювання для договорів про споживчий кредит у формі кредитування рахунку та кредитної лінії, законодавець прямо визначив випадок, порядок і гарантії, за яких можливе продовження строку користування кредитом, зокрема обов`язок завчасного інформування споживача про відповідні зміни та надання йому права відмовитися від такого продовження. Це свідчить про те, що навіть у спеціально передбачених законом випадках зміна умов кредитування пов`язується не з пасивною поведінкою споживача, а з необхідністю забезпечення його належної поінформованості та реальної можливості прийняти самостійне рішення щодо подальшого користування кредитом.

У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» поновлювана кредитна лінія визначена як вид споживчого кредиту, за яким після повернення споживачем використаної частини кредитних коштів він отримує право повторно користуватися кредитом у межах встановленого кредитодавцем кредитного ліміту. Наведене визначення пов`язує поновлюваність кредитної лінії з відновленням можливості користування кредитним ресурсом після погашення заборгованості та відмежовує її від питань зміни розміру кредитного ліміту чи інших умов кредитування, які регулюються окремими положеннями Закону.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8-11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2-3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без "накладання" кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна - ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

Норми про електронні правочини та електронні документи (загальна рамка)

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» (зокрема абз. 2-3 ч. 1 ст. 13) суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та акцепту (ст. 11), передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі (ч. 12 ст. 11), а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису (у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором) або інших передбачених законом засобів (ст. 12).

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами (ст. 5), встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного (ст. 7), а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму (ст. 8).

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч. 4 ст. 18).

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду (ідентифікація особи, факт акцепту/підпису визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання/одержання примірника договору та додатків) є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому; тому паперові роздруківки без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

Суд зазначає, що перевірка дотримання кредитодавцем вимог спеціальних законів у сфері споживчого кредитування та захисту прав споживачів не є виходом за межі позовних вимог і не є проявом розсуду чи «забаганкою» суду. Це - обов`язок суду застосувати імперативні норми матеріального права з власної ініціативи, оскільки інакше права споживача як слабкої сторони стали б суто декларативними, а професійний кредитодавець отримував би процесуальну перевагу лише через пасивність споживача. Саме тому суд перевіряє, чи доведено належне інформування споживача, належне укладення договору та прозорість розрахунку, і дає цим обставинам правову оцінку незалежно від того, чи заявляв споживач відповідні заперечення.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення; спрощене позовне провадження не змінює ані предмета доказування, ані стандарту належності, допустимості та достовірності доказів. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України у разі посилання кредитора на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані, а професійний кредитор, який працює в режимі «електронного банкінгу», з огляду на вимоги регулятора (зокрема, щодо внутрішніх процедур, обліку та контролю за операціями) має об`єктивну можливість їх формувати, зберігати та відтворювати. 

Суд лише зазначає, що сучасна дистанційна модель об`єктивно допускає існування перевірюваних електронних даних зокрема, для підтвердження показу умов і волевиявлення можуть бути подані журнали подій у форматах CSV/JSON (коли, кому і яку редакцію документа показано; подія прийняття; технічні ідентифікатори сесії), а для підтвердження одноразового ідентифікатора - такі самі файли з даними про створення, надсилання, доставку та введення коду і прив`язку цих подій до акцепту. Якщо заявляється підписання кваліфікованим електронним підписом, належним носієм може бути PDF з вбудованим підписом або пара документ + файл підпису (P7S) чи контейнер ASiC, що дозволяє перевірити підписувача, час і незмінність документа. Для доведення фактичної видачі та руху коштів можуть бути подані електронні виписки/реєстри операцій у PDF/CSV, а для зручності передачі до суду - один архів ZIP з переліком файлів і контрольними цифровими відбитками, який може бути поданий через «Електронний суд» або на електронному носії, що забезпечує відтворювану перевірку. 
Суд наводить ці приклади не як обов`язковий стандарт доведення, а лише як ілюстрацію об`єктивної можливості існування та надання перевірюваних електронних доказів у межах дистанційної моделі кредитування.
Для банків це Положення про забезпечення безперервного функціонування інформаційних систем Національного банку України та банків України, затверджене постановою НБУ від 17.06.2004 № 265.Саме вимоги про структуру електронних архівів і резервних копій баз даних, зберігання копій у віддаленому пункті та можливість відновлення виконаних банківських операцій були додані та уточнені постановою НБУ від 25.05.2015 № 337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства про споживче кредитування встановлюють стандарт відповідального кредитування: професійний кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов і повної вартості кредиту, до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача та мати можливість підтвердити, що споживач отримав повну персоналізовану інформацію і примірник договору з додатками у спосіб, який дозволяє ідентифікувати одержувача. Недодержання або недоведеність виконання цих обов`язків не створює для кредитодавця процесуальної переваги, а навпаки - означає, що ризик наслідків непрозорості та прогалин доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу.

У зв`язку з наведеним суд виходить із того, що «прибуткові» нарахування (проценти, комісії та інші платежі, які становлять винагороду кредитодавця) можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного переддоговірного інформування, належного укладення договору (у тому числі у частині електронного приєднання), передання споживачу примірника договору з додатками у встановлений законом спосіб, а також за наявності прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку. Якщо ж кредитодавець не довів виконання обов`язку оцінки кредитоспроможності та інших імперативних переддоговірних вимог, суд не має підстав вважати доведеною та законною заявлену винагороду кредитодавця у вигляді «прибуткових» нарахувань, оскільки за таких прогалин неможливо перевірити ані усвідомленість приєднання до ціни кредиту, ані правомірність і розмір заявлених нарахувань; ризик такої недоведеності несе професійний позивач.

Для оцінки доведеності електронної форми волевиявлення та належного інформування суд виходить з того, що професійний кредитор має довести не загальні твердження, а конкретні перевірювані факти: що саме було показано споживачу до приєднання, коли, у якій редакції, і що споживач усвідомлено погодився з умовами, які визначають повну вартість кредиту та межі його ризиків.

У разі, коли кредитодавець фактично поєднує паперові та дистанційні елементи взаємодії зі споживачем, суд оцінює доведеність істотних умов окремо для кожного етапу: первинного приєднання та подальших змін умов. Паперовий документ з графічним підписом підтверджує факт підписання саме цього документа, але не замінює доказів електронної частини процесу, якщо банк посилається на дистанційні механізми підтвердження і доставки повідомлень. Відсутність відтворюваних службових записів та фіксації редакцій умов унеможливлює перевірку того, які умови діяли та які саме зміни були прийняті, а ризик такої невизначеності несе професійний кредитодавець.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.

Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Якщо кредитор посилається на поновлювану кредитну лінію та зміни кредитного ліміту як на складову формування заявленої заборгованості, він повинен надати суду зрозумілі та перевірювані відомості щодо кожного використання кредитного ресурсу (траншу), які дозволяють встановити дату його виникнення, розмір, строк користування відповідними коштами, дату та підстави зміни кредитного ліміту, стан заборгованості на такі дати, а також вплив відповідних змін на структуру боргу. Лише за наявності таких відомостей суд може перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту до фактичного продовження строку користування раніше наданими коштами та чи не включає заявлена до стягнення сума проценти, нараховані після спливу строків кредитування окремих траншів.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі транші кредитування, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора.

Доводи позивача та їх оцінка.

Позивач посилається на те, що між сторонами укладено кредитний договір № бн від 10.06.2011, а відповідач отримав можливість користуватися кредитним лімітом.

Суд оцінює цей довід критично. Формула про надання можливості користуватися кредитним лімітом сама по собі не доводить ані конкретної суми кредиту, ані конкретного строку користування коштами, ані фактичного отримання відповідачем кожної частини кредитного ресурсу, ані структури залишку, який позивач просить стягнути як тіло кредиту.

У споживчому кредитуванні суд розмежовує кредит як грошову суму та кредитування як врегульований законом процес. Позивач повинен довести не лише те, що певний рахунок обслуговувався банком, а й те, які саме кредитні кошти, коли, на яких умовах, на який строк і в якій сумі були фактично надані відповідачу.

Позивач посилається на заяву про приєднання від 13.11.2020.

Суд враховує, що ця заява не збігається за датою з договором № бн від 10.06.2011, на який посилається позивач. Подана заява від 13.11.2020 не підтверджує, які саме умови діяли на момент виникнення правовідносин 10.06.2011, чи були ці умови змінені, які саме зміни відбулися, чи були вони прийняті відповідачем і як вони вплинули на заявлену заборгованість.

Наявність графічного зображення підпису на поданій заяві не усуває потреби перевірити зміст, редакцію, момент доведення та спосіб передання споживачу повного пакета умов кредитування. Суд не може визнати доведеним, що відповідач був належно та персоналізовано поінформований про повну вартість кредиту, реальну річну процентну ставку, строки, порядок погашення, наслідки прострочення та ризик зростання заборгованості саме у тих межах, які позивач поклав в основу позову.

Позивач посилається на Умови та правила надання банківських послуг і тарифи.

Суд зазначає, що саме по собі посилання на Умови та правила або тарифи не є достатнім доказом змісту конкретного договору зі споживачем. Для суду має значення не абстрактне існування таких документів у банку або на сайті банку, а доведеність того, яка саме редакція цих документів була доведена відповідачу до приєднання, коли саме це відбулося, чи була така редакція чинною на відповідну дату та чи погодився відповідач саме з нею.

Позивач не надав службових записів, які підтверджують показ відповідачу конкретної редакції Умов та правил, дату, час, номер редакції, контрольний цифровий відбиток даних або інший спосіб перевірки незмінності змісту таких документів.

За таких умов ризик невизначеності редакцій несе позивач як професійний кредитодавець.

Позивач посилається на виписку за договором № бн за період з 28.05.2013 до 01.07.2024.

Суд враховує цю виписку як доказ облікового руху операцій за рахунком. Водночас така виписка сама по собі не доводить заявлене тіло кредиту у розмірі 27 225 грн. 29 коп., оскільки вона не виокремлює кожне кредитне надання як окремий транш, не показує строк користування кожним таким траншем, не дає можливості відмежувати використання кредитних коштів від власних коштів відповідача, не пояснює черговість погашень і не дозволяє перевірити, які саме суми входять до підсумкового залишку.

Суд не може самостійно реконструювати з багаторічного масиву банківських операцій структуру боргу замість професійного кредитора. Такий аналіз мав бути виконаний самим позивачем і поданий до суду у вигляді зрозумілого, поелементного та перевірюваного розрахунку.

Позивач посилається на розрахунок заборгованості станом на 23.06.2024.

Суд оцінює розрахунок як документ, який відображає позицію позивача щодо підсумкової суми боргу, але не як самостійний доказ фактичного отримання відповідачем кредитних коштів у заявленому розмірі.

Розрахунок не містить такого поелементного розкриття, яке дозволяло б перевірити кожне кредитне надання, кожне погашення, кожну зміну ліміту, кожен період нарахування процентів, а також відсутність включення до тіла кредиту процентів, комісій або інших платежів, які за своєю правовою природою не є фактично отриманими кредитними коштами.

Позивач просить стягнути прострочені відсотки у розмірі 4 882 грн. 72 коп.

Суд зазначає, що відсотки є прибутковою складовою вимоги кредитодавця. Їх стягнення можливе лише за умови доведеності належного переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, індивідуалізованих істотних умов, належного прийняття цих умов, передання споживачу примірника договору і додатків, а також прозорого розрахунку періодів і підстав нарахування.

У цій справі такі ланки не доведені. Тому заявлені відсотки не підлягають стягненню.

Позивач просить стягнути тіло кредиту у розмірі 27 225 грн. 29 коп.

Суд окремо наголошує, що тіло кредиту у споживчому кредитуванні доводиться не підсумковою цифрою у розрахунку і не самим фактом існування рахунку, а перевірюваними даними про фактичне надання кредитних коштів та їх неповернення.

У разі кредитної лінії це означає, що позивач має надати дані про кожне використання кредитного ресурсу: дату, суму, строк, підставу, залишок до операції та після неї, а також погашення, яке впливало на відповідну суму.

У поданих матеріалах цього немає. Тому навіть заявлене тіло кредиту не є доведеним у належному процесуальному розумінні.

Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Доказів погашення боргу, заперечень щодо розрахунку, заяв про застосування позовної давності або інших пояснень від відповідача до суду не надходило.

Водночас процесуальна пасивність відповідача не звільняє позивача від обов`язку довести підстави та розмір заявлених вимог. Вона також не може нівелювати імперативні права споживача і не позбавляє суд обов`язку перевірити дотримання законодавства про споживче кредитування.

Суд не покладає в основу рішення жодних припущень на користь відповідача. Висновок суду ґрунтується не на запереченнях відповідача, а на недостатності доказів, поданих самим позивачем.

Переддоговірне інформування.

Суд перевірив наявність доказів переддоговірного інформування відповідача.

У матеріалах справи немає доказів того, що до приєднання відповідачу було надано персоналізований паспорт споживчого кредиту із конкретними умовами саме цього кредиту, включаючи суму або ліміт, строк кредитування, реальну річну процентну ставку, повну вартість кредиту, графік платежів або зрозумілий порядок їх визначення.

Наявність загальних умов або тарифів не доводить виконання обов`язку персоналізованого інформування конкретного споживача до приєднання.

Отже, ланка переддоговірного інформування не доведена.

Наслідком цього є неможливість покладення на відповідача прибуткових нарахувань, а також неможливість визнання доведеними межі його усвідомленої згоди на економічні наслідки кредитування.

Оцінка кредитоспроможності.

Суд перевірив наявність доказів оцінки кредитоспроможності відповідача.

Позивач не подав доказів того, що до надання кредиту або встановлення чи зміни кредитного ліміту банк здійснив змістовну оцінку кредитоспроможності відповідача.

Не надано даних про джерела інформації, використані банком, дату оцінки, результат оцінки, рішення щодо ліміту та зв`язок такого рішення із фінансовою спроможністю відповідача.

Отже, ланка оцінки кредитоспроможності не доведена.

Це є істотною прогалиною доказування у спорі про споживче кредитування, оскільки відповідальне кредитування передбачає не лише видачу або облік коштів, а попереднє з`ясування здатності споживача обслуговувати кредит.

Індивідуальні умови кредитування.

Суд перевірив, чи довів позивач індивідуальні умови кредитування.

Подані матеріали не дозволяють встановити у перевірюваний спосіб індивідуальні умови саме кредитного договору № бн від 10.06.2011.

Заява про приєднання від 13.11.2020 не пояснює умов на 10.06.2011, не розкриває хронологію змін, не містить доказів належного погодження таких змін і не дає можливості встановити, які саме умови були чинними у періоди, за які сформовано заявлену заборгованість.

Отже, ланка індивідуальних умов кредитування не доведена у необхідному обсязі.

Належне прийняття умов.

Суд перевірив, чи доведено належне прийняття відповідачем умов кредитування.

Поданий документ містить графічне зображення підпису, однак матеріали справи не містять службових записів, які підтверджують конкретну подію прийняття умов, ідентифікацію особи у момент прийняття, дату, час, технічний спосіб підтвердження та зміст документів, які були прийняті.

Якщо позивач посилається на дистанційну або змішану модель обслуговування, він повинен довести електронні сліди такої моделі. Подання копії або зображення документа через підсистему «Електронний суд» не доводить первинну електронну подію між банком і споживачем.

Отже, ланка належного прийняття умов не доведена в частині, необхідній для стягнення заявленої суми та прибуткових нарахувань.

Службові записи, доставка повідомлень і передання примірника договору.

Суд перевірив наявність службових записів про події прийняття умов, підтвердження та доставку повідомлень.

У матеріалах справи немає доказів надсилання відповідачу примірника договору, додатків, Умов та правил, тарифів або змін до них у спосіб, який дозволяє ідентифікувати отримувача.

Не подано квитанцій доставки електронного повідомлення, повідомлення у банківському застосунку, повідомлення у вигляді короткого текстового повідомлення, електронного листа або іншого персонального каналу зв`язку.

Отже, ланка передання примірника договору та додатків не доведена.

Контроль редакцій документів.

Суд перевірив дату приєднання і дату чинності поданих умов та тарифів.

Позивач посилається на договір від 10.06.2011, але подає заяву про приєднання від 13.11.2020. Подані матеріали не містять контрольної хронології редакцій Умов та правил, тарифів, паспортів кредитного продукту та змін кредитного ліміту.

Якщо редакція Умов та правил або тарифів сформована чи набула чинності після дати первинного приєднання, вона не доводить умов, що діяли на момент первинного виникнення правовідносин. Якщо позивач вважає, що такі умови були змінені, він повинен довести сам факт зміни, зміст зміни, порядок її доведення до споживача та згоду споживача.

У цій справі такого доказового ланцюга немає.

Отже, контроль редакцій не пройдений, а ризик невизначеності редакцій несе позивач.

Фактична видача кредиту і тіло кредиту.

Суд перевірив доведеність фактичної видачі кредиту.

Позивач подав виписку, яка містить масив операцій за рахунком за період з 28.05.2013 до 01.07.2024. Така виписка підтверджує, що за рахунком відображалися банківські операції, однак у поданому вигляді вона не дозволяє встановити, які з цих операцій є саме фактичним наданням кредитних коштів відповідачу, а які є внесенням власних коштів, погашенням, технічним проведенням, списанням процентів, списанням комісій чи інших платежів.

Сам по собі від`ємний підсумковий залишок за рахунком не є тотожним тілу кредиту. Він є бухгалтерським результатом усіх проведених за рахунком операцій за багаторічний період, включно з операціями, правова природа яких у виписці не розкрита для цілей судової перевірки. Тому з наявності такого залишку неможливо без припущень встановити, що вся сума 27 225 грн. 29 коп. є саме фактично отриманими відповідачем і неповернутими кредитними коштами.

Для доведення тіла кредиту у правовідносинах кредитної лінії позивач мав надати такі дані, які дозволяють простежити кожне використання кредитного ресурсу: дату операції, суму операції, рахунок або платіжний засіб, залишок власних коштів до операції, момент переходу рахунку у від`ємне значення, розмір саме кредитної частини операції, подальші платежі на погашення цієї частини та залишок неповернутого кредиту після кожного погашення. Таких відомостей у поданій виписці немає.

Виписка також не дозволяє перевірити, чи не утворилося заявлене тіло кредиту внаслідок перенесення, капіталізації або внутрішнього облікового включення процентів, комісій чи інших нарахувань до підсумкового боргу. Оскільки позивач одночасно заявляє тіло кредиту і прострочені відсотки, суд повинен мати можливість відокремити фактично отримані кредитні кошти від плати за користування кредитом та інших списань. Подані матеріали такої можливості не дають.

Не подано також окремого реєстру кредитних використань або аналітичного розрахунку, у якому кожна кредитна операція була б пов`язана з подальшим погашенням і з кінцевим залишком тіла кредиту. За таких умов суд не може самостійно вибирати з багаторічної виписки окремі операції, визначати їх правову природу, встановлювати, де закінчуються власні кошти і починаються кредитні, та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитодавця.

Отже, подана виписка може підтверджувати лише наявність облікового руху за рахунком, але не доводить у належний і перевірюваний спосіб фактичне отримання відповідачем тіла кредиту саме у сумі 27 225 грн. 29 коп. За відсутності перевірюваного зв`язку між конкретними кредитними операціями, погашеннями та заявленим залишком суд не має підстав для часткового стягнення навіть тіла кредиту.
Отже, фактична видача кредиту саме у заявленому до стягнення розмірі тіла кредиту не доведена.

Післяукладене інформування.

Суд перевірив наявність доказів післяукладеного інформування.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачу регулярно надавалася інформація про стан заборгованості, платежі, зміну кредитного ліміту, зміну умов, виникнення прострочення, розмір процентів або інші істотні обставини виконання договору.

Отже, ланка післяукладеного інформування не доведена.

Прострочення та процедура за ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач не подав доказів належного повідомлення відповідача про прострочення, надання строку для усунення порушення або направлення вимоги у порядку ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Суд не робить висновку, що така вимога завжди є обов`язковою для кожної заявленої вимоги про стягнення поточної або простроченої заборгованості. Однак, якщо кредитор фактично стягує всю суму боргу за кредитною лінією як таку, що підлягає поверненню, він повинен пояснити правову підставу настання строку повернення всієї заявленої суми.

У цій справі такого пояснення і відповідних доказів не подано.

Поелементний розрахунок.

Суд перевірив розрахунок заявленої заборгованості.

Розрахунок містить підсумкові значення: 27 225 грн. 29 коп. тіла кредиту та 4 882 грн. 72 коп. прострочених відсотків. Проте він не дозволяє суду перевірити, з яких конкретних кредитних надань сформовано тіло, за які конкретні періоди нараховано проценти, на які суми вони нараховані, за якими ставками, з яких дат почалося і коли закінчилося нарахування, які платежі відповідача були спрямовані на погашення тіла, а які - на проценти.

Якщо кредитор посилається на поновлювану кредитну лінію та зміни кредитного ліміту як на складову формування заявленої заборгованості, він повинен надати суду зрозумілі та перевірювані відомості щодо кожного використання кредитного ресурсу, які дозволяють встановити дату його виникнення, розмір, строк користування відповідними коштами, дату та підстави зміни кредитного ліміту, стан заборгованості на такі дати, а також вплив відповідних змін на структуру боргу.

Лише за наявності таких відомостей суд може перевірити, чи не призвело збільшення кредитного ліміту до фактичного продовження строку користування раніше наданими коштами та чи не включає заявлена до стягнення сума проценти, нараховані після спливу строків кредитування окремих частин кредитного ресурсу.

Ненадання таких відомостей унеможливлює перевірку розрахунку заборгованості та не може бути усунуте шляхом покладення на суд обов`язку самостійно аналізувати масив банківських операцій, визначати окремі частини кредитного ресурсу, встановлювати строки їх користування та реконструювати структуру боргу замість професійного кредитора.

Отже, поелементний розрахунок заявленої заборгованості не доведений.

Межа усвідомленої згоди споживача.

Суд виходить із того, що межа усвідомленої згоди споживача у споживчому кредитуванні є не формальною, а економічною категорією: споживач повинен до приєднання бачити не тільки назву кредитного продукту або розмір ліміту, а реальний ризик зростання боргу, повну вартість кредиту, порядок нарахування процентів, наслідки прострочення та можливість зміни умов.

Ризик стає видимим не тоді, коли його описали, а тоді, коли його неможливо не побачити.

У цій справі позивач не довів, що відповідачу до приєднання було зроблено видимими економічні наслідки кредитування саме у тих межах, у яких позивач просить стягнути заборгованість.

Граничний ліміт або сам факт кредитної лінії не є згодою споживача на будь-який борг. Вони не звільняють кредитодавця від обов`язку довести кожне фактичне надання кредитних коштів, кожну зміну умов, кожне нарахування та кожне погашення.

За відсутності доказів видимості ризику зростання заборгованості суд не має підстав визнати доведеною межу усвідомленої згоди відповідача як межу допустимого стягнення.

Електронна модель доказування і паперові копії.

Суд окремо зазначає, що подання документів через підсистему «Електронний суд» є способом звернення до суду, але не доводить первинні електронні події, які мали місце під час укладення та виконання договору між банком і відповідачем.

Якщо позивач посилається на електронні або дистанційні елементи банківського обслуговування, він повинен надати первинні або належним чином засвідчені електронні дані, які дозволяють перевірити походження, цілісність і зв`язок відповідних документів із конкретними подіями кредитування.

У справі надані переважно паперові копії або зображення документів. Вони не містять достатніх первинних цифрових даних, які дозволяли б перевірити, що саме було показано відповідачу, коли саме, у якій редакції, як відповідач прийняв умови, чи отримав він примірник договору, як змінювався ліміт і як формувалася заборгованість.

Цю обставину суд не може ігнорувати, оскільки саме вона впливає на доведеність прийняття умов, редакції умов, руху коштів та межі відповідальності споживача.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні "публічний порядок" означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою "наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань", а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу

Позивач як професійний кредитор повинен був довести не лише наявність підсумкової заборгованості за власним розрахунком, а весь необхідний ланцюг відповідального кредитування: переддоговірне інформування, оцінку кредитоспроможності, індивідуальні умови, належне прийняття умов, передання споживачу примірника договору та додатків, фіксацію редакцій документів, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, прострочення і поелементний розрахунок.

У цій справі позивач не довів належного переддоговірного інформування відповідача.

Позивач не довів проведення оцінки кредитоспроможності відповідача.

Позивач не довів індивідуальні умови кредитування саме у тій редакції, яка має значення для заявленої заборгованості.

Позивач не довів належне прийняття відповідачем умов, на які посилається банк.

Позивач не довів передання відповідачу примірника договору та додатків у спосіб, який дозволяє ідентифікувати отримувача.

Позивач не довів контроль редакцій Умов та правил, тарифів і змін умов кредитування.

Позивач не довів фактичну видачу відповідачу тіла кредиту саме у розмірі 27 225 грн. 29 коп., оскільки подана виписка відображає лише загальний обліковий рух за рахунком і не дозволяє відокремити фактично отримані кредитні кошти від власних коштів, погашень, процентів, комісій та інших списань, а тому підсумковий від`ємний залишок не може бути ототожнений із тілом кредиту без припущень.
Позивач не довів правових підстав і розміру прострочених відсотків у сумі 4 882 грн. 72 коп.

Позивач не подав прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку заявленої заборгованості.

У контексті відповідального кредитування це означає, що суд не може покласти на споживача заявлену грошову відповідальність лише на підставі підсумкового розрахунку банку, багаторічної виписки та загального посилання на кредитну лінію.

Відповідальне кредитування вимагає від професійного кредитора не тільки надання фінансової послуги, а й збереження такої доказової бази, яка дозволяє суду перевірити, що споживач бачив економічний ризик, усвідомлено прийняв його, фактично отримав конкретні кошти та не повернув саме ту суму, яка заявлена до стягнення.

За підсумком оцінки доводів та доказів суд відмовляє у позові повністю, оскільки не доведено не лише прибуткові нарахування, а й заявлене тіло кредиту у перевірюваному розмірі.

Ця відмова ґрунтується на недоведеності заявлених вимог у цьому провадженні за поданими доказами. Вона не означає встановлення судом відсутності будь-яких фактичних відносин між сторонами за межами тих вимог, підстав і доказів, які були предметом розгляду у цій справі. Таке застереження не змінює остаточності цього рішення щодо заявленого позову, оцінених доказів і вирішених судом вимог та може враховуватися лише у межах, дозволених процесуальним законом.

VI. СУДОВІ ВИТРАТИ.

Позивач подав платіжний документ про сплату судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє повністю, судовий збір залишається за позивачем і стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись ст. 6, ч. 2 ст. 627, ст. 1054 ЦК України, ст. 2, 3, 8-13, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 415 Угоди про асоціацію Україна - ЄС, Законами України «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», ст. 12, 13, 76-81, 89, 100, 141, 258, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 32 108 грн. 01 коп. - відмовити повністю.

Судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. залишити за Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення.

Позивач:Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;код ЄДРПОУ 14360570
01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 1Д;тел.: 3700;адреса електронної пошти: 14360570@mail.gov.ua

Відповідач: ОСОБА_1 ;РНОКПП НОМЕР_1 ; паспорт НОМЕР_2 , виданий 28.10.1999; адреса АДРЕСА_1 

Суддя: І. Е. Бондаренко