ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2026 року   Справа № 902/1663/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Василишин А.Р. 

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу  Фермерського господарства "ТОП АГРО" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.03.26р. у справі №902/1663/25, ухвалене суддею Матвійчуком В.В., повне рішення складено 17.03.2026р.
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" (вул. Шевченка, 37, м. Дніпро, 49000) 
до Фермерського господарства "ТОП АГРО" (вул. Героїв України, буд. 37, с. Моївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24133)
про стягнення 95 000,00 грн 

До Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява від Товариства з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" з вимогами до Фермерського господарства "ТОП АГРО" про стягнення 95 000,00 грн.
Підставою для заявлених позовних вимог є порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення поворотної фінансової допомоги у визначений сторонами строк.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.03.26р. позов задоволено. Стягнуто з Фермерського господарства "ТОП АГРО" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" безпідставно отриманих коштів у розмірі 95 000 грн 00 коп та 3028 грн 00 коп – витрат зі сплати судового збору.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство "ТОП АГРО" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 12.03.2026 у справі №902/1663/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ “Академія іноземних мов “Шервуд” до ФГ “ТОП АГРО” по справі №902/1663/25 відмовити повністю.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суду від 07.04.2026 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "ТОП АГРО" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.03.26р. у справі №902/1663/25. Розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства "ТОП АГРО" на рішення господарського суду Вінницької області від 12.03.26р. у справі №902/1663/25 призначено в порядку письмового провадження. Запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" у строк до 28.04.26р. надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів відповідачу. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться без повідомлення учасників справи в строк передбачений ч.1 ст.273 ГПК України. Витребувано у Господарського суду Вінницької області матеріали справи №902/1663/25.
14.04.2026 р. до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи №902/1663/25.
28.04.2026 р. до суду апеляційної інстанції через систему “Електронний суд” від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить прийняти даний відзив на апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.03.2026 року у справі №902/1663/25 до свого розгляду. Залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 12.03.2026 року у справі №902/1663/25 без змін.
Колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ч.10 ст.270 ГПК України апеляційна скарга на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч.13 ст.8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частина 10 статті 270 ГПК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Фермерського господарства "ТОП АГРО" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.03.26р. у справі №902/1663/25 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

1.Зміст рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції дійшов висновку, про наявність підстав вважати, що грошові кошти у сумі 95 000,00 грн були набуті та збережені відповідачем без належної правової підстави, у зв`язку з цим позовні вимоги про їх стягнення на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України є правомірними та обґрунтованими.

2.Узагальнені доводи апеляційної скарги та заперечення іншим учасників по справі
В апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, зокрема, через неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, неправильну оцінку доказів, неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин. Також має місце неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції не звернув уваги, що за відсутності між сторонами укладено договору про поворотну фінансову допомогу має місце надання фінансової допомоги без укладення договору, що допускається чинним законодавством. 
Крім того, у призначенні платежу позивач не зазначав про поворотність допомоги. Посилання позивача у призначенні платежів на договір від певного числа саме по собі не може свідчити про домовленість про поворотність фінансової допомоги. Навпаки, йшлось саме про безповоротну допомогу.
При цьому можливість надання безповоротної фінансової допомоги передбачена законом, зокрема, у випадках, коли сторонами не укладено жодного договору. Тобто правовою підставою отримання такої допомоги є не договір, а закон, який дозволяє її отримання без жодного договору. 
На підтвердження своїх доводів скаржник посилається на практику Верховного Суду, зокрема у постанові від 10.10.2019 у справі №401/757/16-ц.
На думку апелянта суд першої інстанції не врахував, що Верховний Суд звертає увагу, що безповоротну фінансову допомогу не можна вважати наданою без достатніх правових підстав, оскільки підстави її надання без укладення письмового договору передбачені законом.
Скаржник наголошує на тому, що в даному випадку має місце суперечлива поведінка позивача: якщо він вважав, що у нього відсутня правова підстава для перерахунку коштів, однак все одно неодноразово це здійснював та вказував призначення платежу «безпроцентна фінансова допомога», то в такому разі поведінка позивача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. 
До того ж позивач протягом п`яти років не звертався щодо повернення коштів, а тому відповідач не міг очікувати, що позивач вважає надану фінансову допомогу поворотною.
Враховуючи викладене, вимоги позивача по справі №902/1663/25 є повністю безпідставними та не ґрунтуються на нормах закону.
Скаржник також зазначає, що представник відповідача прибув до суду першої інстанції на призначений час судового засідання 12.03.2026 о 10:30 год, однак через неналежну перевірку явки учасників секретарем судового засідання суд помилково розглянув справу за відсутності відповідача. На думку скаржника, це призвело до порушення права відповідача на участь у судовому засіданні та справедливий судовий розгляд.

У відзиві позивач заперечує доводи апеляційної скарги та зазначає, що між сторонами ніколи не досягалось домовленостей щодо надання відповідачу безповоротної фінансової допомоги, а відповідач не надав належних доказів того, що спірні кошти були передані саме як безповоротна допомога чи дарунок.
Позивач також вказує, що посилання відповідача на положення Податкового кодексу України є безпідставними, оскільки спірні правовідносини підлягають регулюванню нормами цивільного законодавства. При цьому термін «безповоротна фінансова допомога» є категорією податкового права та сам по собі не свідчить про відсутність обов`язку повернення коштів.
Крім того, позивач зазначає, що відповідач упродовж тривалого часу визнавав наявність заборгованості та запевняв у поверненні коштів, на підтвердження чого надавав фінансову звітність і банківські документи. Лише у 2025 році відповідач почав стверджувати про відсутність обов`язку повернення коштів у зв`язку з непідписанням договору, що і стало підставою для звернення позивача до суду.

3.Обставини справи, встановлені апеляційним судом.
Товариством з обмеженою відповідальністю "АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ "ШЕРВУД" було перераховано на банківський рахунок Фермерського господарства "ТОП АГРО" грошові кошти у загальному розмірі 95 000,00 грн, а саме: 17.03.2020 - 30 000,00 грн (платіжне доручення № 33), 16.04.2020 - 25 000,00 грн (платіжна інструкція № 43), 18.09.2020 - 40 000,00 грн (платіжна інструкція № 77) (а.с. 9-10).
У призначенні платежу у зазначених платіжних документах зазначено: "безпроцентна фінансова допомога зг. дог. від 17.03.2020 Без ПДВ".
У зв`язку з неповерненням вказаних коштів позивач 24.10.2025 р. звернувся до відповідача з письмовою вимогою про їх повернення, посилаючись на те, що між сторонами не було укладено договору про надання безпроцентної фінансової допомоги, у зв`язку з чим підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України щодо повернення безпідставно набутого майна (а.с. 11).
Зазначеною вимогою позивач просив відповідача повернути грошові кошти у сумі 95 000,00 грн до 03.11.2025.
Вказану вимогу відповідач отримав 28.10.2025, що підтверджується відомостями з офіційного вебсайту АТ "Укрпошта" (а.с. 14), однак вимогу залишив без відповіді, а грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.03.2026р. позов задоволено.

4.Правові норми, застосовані апеляційним судом до спірних правовідносин.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно із ч.1 ст. 202, ст. 205 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 Цивільного кодексу України).
Згідно із приписами ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до зазначеної статті, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

5. Правова позиція апеляційного суду стосовно обставин справи і доводів апеляційної скарги.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Колегією суддів установлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АКАДЕМІЯ ІНОЗЕМНИХ МОВ «ШЕРВУД» упродовж 2020 року перерахувало на банківський рахунок Фермерського господарства «ТОП АГРО» грошові кошти у загальному розмірі 95 000,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями. У графі «Призначення платежу» зазначено: «безпроцентна фінансова допомога зг. дог. від 17.03.2020 Без ПДВ».
При цьому сторонами у справі не заперечується ані факт здійснення позивачем відповідних платежів, ані факт отримання зазначених коштів відповідачем. Також сторони визнають відсутність між ними письмового договору від 17.03.2020 або будь-якого іншого договору, який би визначав правову природу спірних коштів, порядок їх надання, використання чи повернення.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У даному випадку факт набуття відповідачем грошових коштів підтверджується належними та допустимими доказами і не є спірним між сторонами. Водночас наявність правової підстави для отримання та подальшого утримання відповідачем цих коштів матеріалами справи не підтверджена.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що саме по собі зазначення у платіжних документах призначення платежу «безпроцентна фінансова допомога зг. дог. від 17.03.2020 Без ПДВ» не свідчить про існування відповідного договору, оскільки жодного доказу його укладення сторонами суду не подано. Вказівка у платіжному документі на договір, який фактично не існує, не може вважатися належним доказом виникнення між сторонами договірних правовідносин та не створює самостійної правової підстави для набуття майна.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до вимог статей 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Отже, після підтвердження позивачем факту перерахування коштів саме на відповідача покладався процесуальний обов`язок довести існування належної правової підстави для їх отримання та утримання.
Проте відповідач не надав суду жодного договору, додаткової угоди, листування між сторонами, первинних бухгалтерських документів або інших доказів, які б підтверджували правомірність отримання ним спірних коштів чи свідчили про наявність домовленості сторін щодо їх безповоротного характеру.
Доводи відповідача про те, що між сторонами не укладався договір поворотної фінансової допомоги, а тому позивач не довів підстав для повернення коштів, колегія суддів відхиляє. Вказані обставини самі по собі не спростовують факту отримання відповідачем грошових коштів та не підтверджують наявності правової підстави для їх подальшого утримання. Навпаки, відсутність договору, на який сторони посилаються у призначенні платежу, свідчить про відсутність правової підстави для набуття відповідачем відповідного майна.
Так само безпідставними є посилання відповідача на відсутність його волевиявлення щодо отримання поворотної фінансової допомоги. Незалежно від правової кваліфікації спірних правовідносин, визначальним для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України є встановлення факту набуття майна без достатньої правової підстави. Саме цей факт у даній справі знайшов своє підтвердження під час судового розгляду.
Колегія суддів звертає увагу й на те, що відповідачем не доведено, що перераховані кошти були надані позивачем як безповоротна фінансова допомога, благодійна допомога, дарунок або на будь-якій іншій підставі, яка виключала б обов`язок їх повернення. Будь-які висновки щодо існування таких обставин ґрунтувалися б виключно на припущеннях.
Крім того, матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем отриманих коштів ані в добровільному порядку до звернення позивача до суду, ані під час розгляду справи. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що грошові кошти у сумі 95 000,00 грн були набуті та збережені відповідачем без достатньої правової підстави, а тому підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Відтак позовні вимоги про стягнення зазначених коштів є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Також у своїй апеляційній скарзі відповідач зазначає про порушення судом першої інстанції його процесуальних прав, передбачених статтею 42 ГПК України, посилаючись на те, що представника відповідача нібито не було допущено до участі у судовому засіданні.
Разом з тим на підтвердження зазначених доводів відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про прибуття його представника до приміщення суду у день проведення відповідного судового засідання, звернення до суду з приводу недопуску до участі у справі або вчинення інших дій, які б підтверджували наведені в апеляційній скарзі обставини.
За відсутності належних доказів на підтвердження наведених в апеляційній скарзі обставин колегія суддів критично оцінює зазначені доводи та не вбачає підстав для висновку про порушення судом першої інстанції процесуальних прав відповідача.
Відтак, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, надав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Отже, судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

6.Висновки за результатами апеляційного розгляду.
Відтак, у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.
Виходячи з положень статті 11 ГПК України, апеляційний суд виходить з того, що як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Відтак, застосовуючи наведену практику європейського суду, апеляційний суд вважає що, враховуючи зміст статті 269 ГПК України, надавши оцінку основним доводам апеляційної скарги, а також не встановивши у рішенні суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права в сукупності з відсутніми порушеннями норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, прийшла до висновку про відсутність таких доводів, які б були оцінені як переконливі і достатні для скасування рішення суду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів за наслідком апеляційного перегляду приходить до висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав скасування чи зміни рішення, передбачених ст.277-279 Господарського процесуального кодексу України не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст.129 ГПК.
Керуючись ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "ТОП АГРО" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12.03.2026р. у справі №902/1663/25 - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Вінницької області - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції в порядку ст.284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

Справу №902/1663/25 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повна постанова складена "03" червня 2026 р.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л. 

Суддя   Бучинська Г.Б. 

Суддя   Василишин А.Р.