ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 554/1247/24
провадження № 61-2843св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного 
цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Кіндяк Олександр Ігорович,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу 
Рой Тетяна Володимирівна, Друга Полтавська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Матвєєнко Вікторія Олексіївна, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Шимка Ольга Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка Олександра Ігоровича, на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 червня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави 
від 30 липня 2025 року, ухвалені у складі судді Материнко М. О., та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Карпушина Г. Л., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області (далі - приватний нотаріус) Рой Т. В., в якому просив суд: 
- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 31 січня 2001 року державним нотаріусом Четвертої полтавської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_3 , яким підтверджено його право 
на спадкове майно, а саме: квартиру 
АДРЕСА_1 ;
- скасувати державну реєстрацію нерухомого майна за цим свідоцтвом.
- визнати недійсною угоду про розподіл спадкового майна, укладену 31 січня 
2001 року між ним і ОСОБА_3 , у частині розподілу та переходу права власності ОСОБА_3 на вищевказану квартиру;
- визнати за ним право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 ;
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 21 серпня 1968 року на підставі ордера № 1795 Октябрської районної Ради депутатів трудящих м. Полтави 
ОСОБА_4 (його батько) та членам його сім`ї, дружині - ОСОБА_5 (його мати), сину, тобто йому, матері - ОСОБА_6 (його баба), надано право на заселення 
і на реєстрацію місця проживання у квартирі 
АДРЕСА_2 ).
У 1992 році ОСОБА_5 оформила право власності на вказану квартиру. 
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , відкрилася спадщина, до складу якої входило наступне майно: вищезазначена квартира, житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_3 , автомобіль марки ГАЗ-24.
За життя ОСОБА_5 повторно одружилася зі ОСОБА_3 , змінивши прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », а тому спадкоємцями першої черги після її смерті, окрім нього, як сина померлої, був ОСОБА_3 , її чоловік. 
31 січня 2001 року він та ОСОБА_3 отримали відповідні свідоцтва на право 
на спадщину за законом. У цей самий день, 31 січня 2001 року, між ними, 
як спадкоємцями першої черги, було укладено нотаріально посвідчену угоду 
про розподіл спадкового майна, відповідно до якої ОСОБА_3 успадкував вищевказану квартиру та легковий автомобіль, а він отримав будинок із надвірними будівлями та приватизовану земельну ділянку.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.
Після смерті ОСОБА_3 , прибираючи у спірній квартирі, він знайшов 
два заповіти, що були складені за життя його матір`ю - ОСОБА_9 , на його ім`я. Заповітом від 14 березня 2000 року матір заповіла йому частину будинку 
з надвірними будівлями, належні їй акції та цінні папери, а заповітом від 17 березня 2000 року вона заповіла йому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно 
не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право.
У серпні 2023 року він звернувся до приватного нотаріуса Рой Т. В. із заявою 
про вступ у спадщину після смерті ОСОБА_3 , так як останній у серпні 2018 року склав заповіт, яким заповів йому спірну квартиру та автомобіль. Приватний нотаріус відкрив спадкову справу № 119/2023 та повідомив, що все майно, 
яке належить спадкодавцю, переходить спадкоємцям першої черги, зокрема, його дочці від іншого шлюбу - ОСОБА_2 . Із цих підстав він не може успадкувати спірну квартиру після смерті ОСОБА_3 .
Наявність вищевказаних заповітів, складених його матір`ю у 2000 році на його ім`я, вказує на необхідність визнання недійсними в судовому порядку свідоцтва 
про право на спадщину за законом, виданого 31 січня 2001 року державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 , яким підтверджено його право на спірну квартиру, а також угоди про розподіл спадкового майна, укладеної 31 січня 2001 року між ним і ОСОБА_3 , у частині розподілу та переходу права власності ОСОБА_3 
на вищевказану квартиру. Саме таким способом реалізується воля спадкодавця, тобто його матері.
Позивач уважав, що нотаріальна угода про розподіл спадкового майна, укладена між ним та ОСОБА_3 у 2001 році, була вчинена внаслідок помилки (стаття 229 ЦК України). 
Укладаючи вказану угоду у 2001 році, він не знав про наявність заповітів, раніше складених матір`ю на його ім`я. Якби йому було відомо про існування цих заповітів, то він не укладав би угоду про розподіл спадкового майна з ОСОБА_3 . 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави від 17 вересня 2024 року 
за клопотанням ОСОБА_2 залучено до участі у справі в якості третіх осіб, 
що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Другу полтавську державну нотаріальну контору, приватного нотаріуса Матвеєнко В. О., приватного нотаріуса Шимка О. М.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 червня 2025 року 
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів обставин, якими обґрунтовані заявлені ним позовні вимоги, щодо існування помилки 
(стаття 229 ЦК України) при укладенні нотаріальної угоди про поділ спадкового майна. 
Позивач, укладаючи оспорюваний правочин із ОСОБА_3 , мав необхідний обсяг дієздатності, його волевиявлення було вільним і сторони угоди дійшли згоди щодо всіх її істотних умов. При цьому впродовж тривалого часу позивача задовольняли умови узгодженого між спадкоємцями поділу спадкового майна, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виконували умови укладеної між ними угоди.
Районний суд відмовив у задоволенні позовної вимоги провизнання недійсним 
та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане на ім`я ОСОБА_3 , оскільки свідоцтво про право на спадщину не є правочином й воно не може визнаватися недійсним на підставі статей 203, 215-236 ЦК України, 
як заявив позивач, а ОСОБА_3 мав право на спадкування після смерті дружини.
Суд першої інстанції застосував норми ЦК України, врахував відповідну судову практику Верховного Суду, зокрема, у справах щодо визнання недійсним свідоцтвапро право на спадщину.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 липня 2025 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка О. І., щодо поновлення позовної давності відмовлено. 
Суд першої інстанції зазначив про те, що позивач не подавав письмового клопотання про поновлення позовної давності. Відповідне усне клопотання, заявлене під час судового розгляду справи, яке відповідач просить вирішити 
у додатковому рішенні, не може бути вирішено, так як із його змісту незрозуміло, щодо якої саме позовної вимоги чи вимог позивач просив поновити позовну давність. При цьому факт поважності пропуску позовної давності не був доведений.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка О. І., залишено 
без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 червня 2025 року 
та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 липня 2025 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки по суті вирішення спору, так як позивач не довів, що уклав оспорюваний ним правочин під впливом помилки, а також не довів наявність підстав 
для визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину 
за законом, яке видано на ім`я ОСОБА_3 .
Районний суд обґрунтовано надав критичну оцінку посиланням позивача про свою необізнаність щодо існування заповіту матері, який зберігався у спірній квартирі 
та про існування якого він дізнався лише через 23 років після її смерті. Вказане 
не може розцінюватися як помилка у розумінні норм ЦК України, під впливом якої він погодився на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом і потім 
на підставі такого свідоцтва уклав з іншим спадкоємцем угоду про добровільний поділ між ними спадкового майна. Протягом указаного періоду часу угода 
про розподіл спадкового майна виконувалася сторонами.
Апеляційний суд погодився з висновками районного суду про відсутність правових підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, воно не може визнаватися недійсним з посиланням на статті 203, 215-236 ЦК України щодо правочинів, якими обґрунтовані позовні вимоги. ОСОБА_3 , чоловік спадкодавця, набув право на спадщину за законом після смерті дружини, зокрема на 1/2 частину спадкового майна, а інші 1/2 частина належить ОСОБА_1 , сину спадкодавця. ОСОБА_3 мав право на спадкування після смерті дружини.
При цьому позивач з чотирьох виданих державним нотаріусом свідоцтв про право на спадщину за законом оспорює лише одне з них, яке стосується квартири. Фактично він погоджується з правомірністю видачі інших трьох свідоцтв, на підставі яких в подальшому було укладено угоду про розподіл спадкового майна.
Порядок розгляду районним судом позовних вимог не вплинув на правильність зроблених судом висновків по суті спору.
Крім того, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для ухвалення додаткового рішення у частині вирішення клопотання позивача про визнання строку позовної давності пропущеного 
з поважних причин. У матеріалах справи відсутня письмова заява позивача 
про поновлення позовної давності. Відповідне клопотання було заявлено 
в судовому засіданні усно, без конкретизації, які саме заявлені вимоги потребують поновлення позовної давності. При цьому суд відмовив у задоволенні позовних вимог із підстав їх необґрунтованості, а позовна давність може бути застосована 
лише в разі обґрунтованості позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У березні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кіндяк О. І., звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 червня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 липня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судових рішень зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані 
у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору, касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка О. І., залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк представник ОСОБА_1 - адвокат Кіндяк О. І., звернувся до Верховного Суду із заявою на виконання вимог ухвали Верховного Суду
від 13 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу з суду першої інстанції.
У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка О. І., мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили помилкові висновки 
про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 , не встановили всі обставини 
у справі, невірно застосували норми матеріального права та не врахував релевантну судову практику Верховного Суду. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, фактично визнав, що позовна вимога про визнання недійсною угоди про розподіл спадкового майна є основною, а вимога про визнання недійсним та скасування свідоцтво про право на спадщину за законом є похідною. Але такий порядок розгляду позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи й хронології спірних правовідносин.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спочатку отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері позивача, а вже потім уклали угоду про розподіл спадкового майна. Саме у такій послідовності позивач виклав свої позовні вимоги. Після укладення вказаної угоди відповідні свідоцтва фактично втратили свою дію. 
ОСОБА_3 вступив у спадщину після смерті своєї дружини, тобто матері позивача, у 2001 році. Проте він не мав права на спадкове майно, так як воно заповідалося позивачу, про що останній на той момент не знав. Тому ОСОБА_3 не мав права на подальше укладення угоди про розподіл спадкового майна. Позивач, якби знав про наявність двох заповітів, якими матір саме йому заповіла все своє майно, 
не укладав би угоду про поділ майна зі ОСОБА_3 .
При цьому спірна квартира належала матері позивача на праві приватної власності, вона була придбана за її особисті кошти, на неї не поширювався режим спільної сумісної власності подружжя. 
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано судами попередніх інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

У квітні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від представника ОСОБА_2 - адвоката Чирви В. П., в якому зазначається, 
що доводи касаційної скарги є безпідставними, районний суд та апеляційний суд дійшли вірних висновків по суті вирішення спору. 
Судами попередніх інстанцій встановлено фактичні обставини у справі, надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосовано норми матеріального права.
Позивач посилається на правові висновки Верховного Суду, які не є релевантними до справи, яка переглядається.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_5 , матір ОСОБА_1 (позивач), у 1992 року оформила право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного з виконавчим комітетом Полтавської міської ради. Цей договір посвідченого Першою Полтавською державною нотаріальною конторою 29 вересня 1992 року, реєстровий номер 
3-6862, зареєстровано в Полтавському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі 113 під реєстровим номером 15680.
Після розірвання шлюбу з батьком ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 повторно одружилася зі ОСОБА_3 , змінивши прізвище на « ОСОБА_8 ».
Згідно зі свідоцтва про смерть від 15 травня 2000 року серії НОМЕР_1 , 
яке видано відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського міського виконавчого комітету, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадкоємцями першої черги після її смерті були: син - ОСОБА_1 , чоловік - ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до складу якої входила: квартира 
АДРЕСА_1 ; житловий будинок 
та земельна ділянка по АДРЕСА_3 ; автомобіль марки ГАЗ-24.
Відповідно до матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 , 
18 грудня 2000 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_10 доручення 
на представлення його інтересів, посвідчене Четвертою державною нотаріальною конторою м. Полтави.
Спадкова справа була відкрита на підставі одночасно поданих спадкоємцями 
31 січня 2000 року заяв про оформлення спадкових прав, в яких вони зазначили 
про своє спільне бажання щодо одночасного отримання свідоцтва про спадщину 
за законом та укладання між ними угоди про розподіл спадкового майна.
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 оформили свої спадкові права та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.
Згідно із нотаріально посвідченим свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31 січня 2001 року спадкоємцями у рівних частках після померлої ОСОБА_9 є чоловік - ОСОБА_3 , та син - ОСОБА_1 . Спадковим майном, на яке було видано вказане свідоцтво, була квартира АДРЕСА_1 .
Між спадкоємцями першої черги, тобто між сином - ОСОБА_1 , та чоловіком - ОСОБА_3 , 31 січня 2001 року укладено угоду про розподіл спадкового майна, відповідно до якої ОСОБА_3 успадкував квартиру та легковий автомобіль, 
а ОСОБА_1 отримав у спадщину будинок з надвірними будівлями 
та приватизовану земельну ділянку. Від імені сина - ОСОБА_1 , діяв представник по довіреності ОСОБА_10 .
Ця угода про розподіл спадкового майна нотаріально посвідчена 31 січня 2001 року державним нотаріусом Четвертої Полтавської державної нотаріальної контори 
та зареєстрована в реєстрі за номером 2-171.
В угоді про розподіл спадкового майна, разом із іншим, державним нотаріусом зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як спадкоємцям у рівних частинах, належить спадкове майно на підставі свідоцтва про право на спадщину, 
яке видано Четвертою Полтавською державною нотаріальною конторою 31 січня 2001 року за номерами: 2-165, 2-167, 2-169, 2-170.
У зазначених свідоцтвах містилась вказівка, що спадкоємцями майна померлої ОСОБА_9 у рівних частках є чоловік - ОСОБА_3 , та син - ОСОБА_1 .
16 серпня 2018 року ОСОБА_3 складено нотаріально посвідчений заповіт, яким він заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , а належний йому автомобіль Geely, 2007 року випуску, ОСОБА_11 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (актовий запис від 07 серпня 2023 року 
№ 141).
15 серпня 2023 року за зверненням ОСОБА_1 , як спадкоємця за заповітом, 
із заявою про вступ у спадщину приватним нотаріусом Рой Т. В. була заведена спадкова справа № 119/2023.
Приватний нотаріус повідомив ОСОБА_1 , що все майно, що належало 
ОСОБА_3 , переходить до його спадкоємця першої черги, якою є дочка, -
ОСОБА_2 , оскільки попередньо складений заповіт на його ім`я був скасований спадкодавцем.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка О. І., задоволенню не підлягає. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Касаційна скарга містить доводи про те, що суди попередніх інстанцій невірно вирішили позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва 
про право на спадщину за законом, яке видано від 31 січня 2001 року на ім`я ОСОБА_3 , та про визнання недійсною угоди про розподіл спадкового майна, 
яка укладенаміж    ОСОБА_1 та    ОСОБА_3  31 січня 2001 року,
як спадкоємцями першої черги після померлої   ОСОБА_9 .
Позивач посилався на те, що нотаріальна угода про розподіл спадкового майна, укладена між ним та ОСОБА_3 у 2001 році, була вчинена внаслідок помилки (стаття 229 ЦК України), оскільки у 2001 році він не знав про наявність заповітів, раніше складених матір`ю на його ім`я. Якби йому було відомо про існування 
цих заповітів, то він не укладав би угоду про розподіл спадкового майна 
з ОСОБА_3 . 
Наявність вищевказаних заповітів, складених його матір`ю у 2000 році на його ім`я, на думку позивача, вказує на недійсність свідоцтва про право на спадщину 
за законом, виданого 31 січня 2001 року державним нотаріусом на ім`я 
ОСОБА_3 , яким підтверджено його право на спірну квартиру, а також угоди 
про розподіл спадкового майна, укладеної 31 січня 2001 року між ним 
і ОСОБА_3 , у частині розподілу та переходу права власності ОСОБА_3 
на вищевказану квартиру. 
Позивач має намір отримати у власність спірну квартиру.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні 
або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права 
є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, 
що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права 
та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований 
на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом 
не вимагається.
У цій справі правовою підставою позову визначено статтю 229 ЦК України, якою врегульовано питання правових наслідків правочину, який вчинено під впливом помилки. Крім того, позивач посилався на статті 230-233 ЦК України, якими регламентовано правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, насильства, тяжкої обставини, або в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, проте не обґрунтовує позов відповідними обставинами.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, 
та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства 
не відповідає оспорюваний правочин.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента 
та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності 
та справедливості.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 , власник спірної вкартири. Спадкоємцями першої черги після її смерті були: син - ОСОБА_1 , чоловік - ОСОБА_3 . Спадкова справа після її смерті була відкрита на підставі одночасно поданих спадкоємцями 31 січня 2000 року заяв про оформлення спадкових прав, в яких вони зазначили про своє спільне бажання щодо одночасного отримання свідоцтва про спадщину за законом та укладання між ними угоди 
про розподіл спадкового майна.
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 оформили свої спадкові права та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом і в цей самий день, 31 січня 2001 року, між ними укладено нотаріально посвідчену угоду про розподіл спадкового майна, відповідно до якої ОСОБА_3 успадкував квартиру та легковий автомобіль, а ОСОБА_1 отримав у спадщину будинок з надвірними будівлями та приватизовану земельну ділянку. 
Позивач не заперечує факт добровільного укладення вказаної угоди, вона добровільно виконувалася сторонами більше двадцяти років.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом 
або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. 
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки 
ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, 
а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19)).
Позивач посилався в позові і зазначає у касаційній скарзі про те, що вищевказаний правочин укладено ним під впливом помилки.
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 
ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог 
про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, 
що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу 
з відстроченням платежу).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме 
на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону 
чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до перелік помилок, яким надається істотне значення. 
Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet 
(з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення 
не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
На вказаному наголошено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 
2026 року у справі № 367/8066/21 (провадження № 61-7050св25).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав 
та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанова Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 177/1942/16-ц).
У постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року у справі № 234/11122/18 зазначено, що згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін 
або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій врахували відповідні норми матеріального права (ЦК України, ЦК Української РСР) у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин. 
У пункті 19 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року 
№ 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання 
або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання 
хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане 
з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Саме зазначена необізнаність в існуванні іншого заповіту (заповітів), який позивач випадково знайшов у 2023 році вже після смерті чоловіка своєї матері - 
ОСОБА_3 , коли прибирав у спірній квартирі, стала підставою для висновку 
про укладення оспорюваного правочину під впливом помилки.
Позивачем було надано суду складений ОСОБА_9 нотаріально посвідчений заповіт від 17 березня 2000 року, яким вона заповіла все своє майно сину -
ОСОБА_1 .
Надаючи оцінку доводам позивача у цій частині, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що твердження позивача про свою необізнаність щодо існування нотаріально посвідченого заповіту, про існування якого він дізнався лише через 23 роки після смерті спадкодавця та який зберігався в спадковій квартирі, 
не може розцінюватися як помилка, під впливом якої він погодився на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом і потім на підставі такого свідоцтва уклав з іншим спадкоємцем угоду про добровільний поділ між ними спадкового майна.
При цьому судами попередніх інстанцій надано правову оцінку матеріалам спадкової справи, відкритої після смерті     ОСОБА_9 .
Так, відповідна спадкова справа була відкрита на підставі одночасно поданих спадкоємцями заяв про оформлення спадкових прав, в яких вони зазначили 
про своє спільне бажання щодо одночасного отримання свідоцтва про спадщину за законом та укладання між ними угоди про розподіл спадкового майна.
На підставі зазначених заяв спадкоємців померлої ОСОБА_9 нотаріусом 
були видані свідоцтва про право на спадщину за законом (номери: 2-165, 2-167, 
2-169, 2-170). У зазначених свідоцтвах містилася вказівка про те, що спадкоємцями майна померлої ОСОБА_9 у рівних частках є чоловік - ОСОБА_3 , та син - ОСОБА_1 .
Після цього, виходячи з побажань спадкоємців та досягнутої між ними домовленості, 31 січня 2001 року, нотаріусом посвідчено угоду про розподіл спадкового майна, згідно з якою ОСОБА_3 успадкував спірну квартиру 
та легковий автомобіль, а ОСОБА_1 - жилий будинок із надвірними будівлями та приватизовану земельну ділянку.
Встановивши, що позивачем не було доведено об`єктивного існування помилки, 
під впливом якої він отримав свідоцтва про право на спадщину за законом та уклав угоду про розподіл спадкового майна, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильні висновки про необґрунтованість заявлених позовних вимог 
ОСОБА_1 .
Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій 
не спростовують, вони зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин, що не може бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Суди попередніх інстанцій вірно відмовили у задоволенні, у тому числі, позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину 
за законом, яке видане 31 січня 2001 року державним нотаріусом на ім`я 
ОСОБА_3 , яким підтверджено його право на спадкове майно, а саме на спірну квартиру.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється 
за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені 
у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право 
на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У статті 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право 
на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення 
їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування 
за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця 
та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, згідно з якою свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року 
№ 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, 
що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.
Порушення у зв`язку із видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, 
є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними
Подібні висновки щодо застосування статті 1301 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11, 
від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 752/8119/17-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 383/258/21 та інших.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 
ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених 
цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, 
які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи відповідну позовну вимогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, надав оцінку доводам сторін, поданим ними доказам й обґрунтовано відмовив у її задоволенні, оскільки  ОСОБА_3 , будучи чоловіком спадкодавця -   ОСОБА_9 , законно набув право на спадщину 
за законом після її смерті, зокрема, урозмірі 1/2 частини, враховуючи наявність іншого спадкоємця -    ОСОБА_1 .
При цьому вказане свідоцтво не може визнаватися недійсним із тих самих підстав, які зазначені позивачем для оспорюваної угоди, з посиланням на статті 203, 
215-236 ЦК України, які регулюють підстави недійсності правочину.
Верховний Суд ураховує, що в ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва 
про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) 
(див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження 
№ 61-9916сво21)).
Разом із цим, свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. 
Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 
глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані. Недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати 
або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. 
По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право 
на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим 
(див.: постанову Верховного Суду від 11 грудня 2024 року в справі № 209/1235/20 (провадження № 61-4279св23)).
Крім того, позивач висловив незгоду лише з одним свідоцтвом, яке стосується спірної квартири, хоча державним нотаріусом було видано чотири відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом.
Верховний Суд звертає увагу заявника касаційної скарги, що порядок вирішення зазначених вище позовних вимог не вплинув на правильність вирішення спору 
по суті, так як кожна з цих вимог мала відповідне обґрунтування у позові і відмова у задоволенні кожної вимоги детально мотивована в судових рішеннях. Указані вимоги взаємопов`язані, що судами враховано при вирішенні спору.
Суди попередніх інстанцій вірно вирішили зазначені позовні вимоги, виходячи, 
у першу чергу, не з порядку їх зазначення в прохальній частині позову, а з правових і логічних обґрунтувань самого позову. 
При цьому кінцева мета позивача - успадкувати спірну квартиру, власником якої 
є відповідач, тобто ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_3 . Позивач посилається на різні обставини, які, на його думку, свідчать про наявність підстав для отримання ним спірної квартири, зокрема: наявність заповітів матері, складених на його ім`я раніше укладеної зі ОСОБА_3 угоди, про які він дізнався через двадцять років після їх складення; квартира належала його матері і була куплена за особисті кошти; наявність заповіту ОСОБА_3 , який був останнім скасований. Проте, всі його доводи зводяться до помилки при укладенні угоди про розподіл майна.
Разом із цим, судами попередніх інстанцій надано правову оцінку всім доводам 
і аргументам позивача, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.
Верховний Суд наголошує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, 
не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див.: пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).
Суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції правильно визначилися 
з характером спірних правовідносин, метою поданого позову та дійшли обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору 
та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають 
при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, 
не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів по суті вирішення спору, а вказане не може бути правовою підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції.
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що заявник касаційної скарги оскаржує 
й додаткове рішення суду першої інстанції, яке просить у прохальній частині касаційної скарги скасувати. Однак, у самій касаційній скарзі заявником 
не наведено мотивів незгоди з указаним судовим рішенням, у касаційній скарзі відсутні доводи щодо помилковості висновків як районного суду, які викладені 
у додатковому рішенні, так і висновків апеляційного суду, які стосуються перегляду додаткового рішення суду першої інстанції. 
Зроблені судами попередніх інстанцій висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання 
є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази 
з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Таким чином, висновки суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели 
або могли призвести до неправильного вирішення справи.
У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно 
та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування судових рішень районного суду та апеляційного суду, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави 
для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові 
рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка Олександра Ігоровича, залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 червня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 липня 
2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк