УХВАЛА

29 червня 2026 року
м. Київ

справа № 526/684/24
провадження № 61-7741 ск 26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В., перевіривши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування», в інтересах якої діє Балабанов Геннадій Леонідович, на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 січня 2026 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання недійсними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

1. У червні 2026 року до Верховного Суду за допомогою засобів поштового зв`язку надійшла касаційна скарга Акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - АТ «Укргазвидобування»), в інтересах якого діє Балабанов Г. Л., на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 січня 2026 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2026 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині:
- визнання незаконним та скасування наказу Філії управління будівельно-монтажних робіт «Укргазспецбудмонтаж» АТ «Укргазвидобування» № 27?к від 02 лютого 2024 року «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді виконавця робіт дільниці по виготовленню асфальтових сумішей та будівництву доріг цеху по капітальному будівництву, ремонту та облаштуванню родовищ Філії управління будівельно-монтажних робіт «Укргазспецбудмонтаж» АТ «Укргазвидобування»;
- стягненні з АТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 02 лютого 2024 року до 05 січня 2026 року в сумі 1 012 704,68 грн;
- стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн та судового збору;
ухвалити нове судове рішення яким в цій частині відмовити у задоволенні позовних вимог, в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін. 

2. Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги з огляду на таке.

3. Законом України № 460-IX від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» за поданням Президента України Зеленського В. О. були суттєво обмежені повноваження Верховного Суду щодо відкриття касаційного провадження. Закон набрав чинності 08 лютого 2020 року.

4. Так, якщо до зазначених змін частина друга статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачала, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, то зазначеним законом частина друга статті 389 ЦПК України викладена в новій редакції.

5. Починаючи з 08 лютого 2020 року учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, які не підлягають касаційному оскарженню, з підстави неправильного застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

5.1. якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

5.2. якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

5.3. якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

5.4. якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

6. Неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права без наведення визначених випадків є підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України:

6.1. ухвал суду першої інстанції, вказаних у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку;

6.2. ухвал суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал.

7. Пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України вимагає, що у касаційній скарзі повинно, зокрема, бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

8. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

9. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

10. У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

11. Тобто у касаційній скарзі повинно бути зазначено конкретний (конкретні) пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України, на підставі якого (яких) подається касаційна скарга та обґрунтовано (мотивовано) наявність цієї підстави (підстав).

12. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України судоустрій та судочинство визначаються виключно законами України.

13. Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України визначає, що основними засадами судочинства, зокрема, є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

14. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово підкреслював, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - ЄКПЛ) суд має бути «встановлений законом», що відбиває принцип верховенства права, який є невід`ємною складовою системи захисту, встановленої ЄКПЛ та Протоколами до неї.

15. Передусім зазначена вимога має тлумачитися буквально з точки зору наявності правової основи існування суду, адже метою її закріплення у пункті 1 статті 6 ЄКПЛ є необхідність забезпечення того, щоб організація судової системи у демократичному суспільстві регулювалася саме законом, ухваленим парламентом, особливо в державах, де право є кодифікованим. «Закон» у розумінні пункту 1 статті ЄКПЛ включає передусім законодавство, прийняте для встановлення та визначення компетенції судових органів.

16. Фраза «встановлений законом» охоплює не лише правову основу існування «суду», однак і дотримання судом правил, якими він має керуватися. Компетенційна складова «суду, встановленого законом» відбиває, зокрема використання судом при розгляді та вирішенні справ виключно повноважень, передбачених процесуальним законодавством.

17. Тож відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вихід суду за межі повноважень, встановлених законом, порушує компетенційну складову поняття «суд, встановлений законом», гарантованого у пункті 1 статті 6 ЄКПЛ.

18. Отже виключно законом України, ухваленим Верховною Радою України, можуть визначатися випадки та підстави касаційного провадження; у Верховного Суду відсутні підстави відступати від приписів закону, крім окремих виключних випадків, коли пряме виконання приписів закону в обставинах конкретної справи не поставить під загрозу порушення саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 ЄКПЛ.

19. Крім цього, частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими з чого вбачається, що коректне визначення підстав касаційного оскарження має суттєве значення.

20. Підставами касаційного оскарження Балабанов Г. Л., який діє в інтересах АТ «Укргазвидобування», зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права викладених у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 539/4752/18-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 302/1019/18.

21. Обґрунтовуючи неправильне застосування норм матеріального права заявник зазначає, що Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 539/4752/18 зробив висновок, що звільнення за систематичне невиконання обов`язків можливе лише за умови доведення, що обов`язки, які працівник не виконував, дійсно на нього покладені, у постанові від 06 квітня 2020 року у справі № 302/1019/18 Верховний Суд зробив висновок, що в наказі про звільнення повинно бути конкретизовано, які саме конкретно порушення допустив робітник за які його і було звільнено.

22. Зазначає, що в матеріалах справи є письмові пояснення ОСОБА_1 № ЦКБР та ОР 2.2/4 від 03 січня 2024 року, згідно з якими позивач не згоден з результатами проведення перевірок, що свідчить про обізнаність позивача з вимогами законодавчих актів та внутрішньо-розпорядчих документів.

23. В обґрунтування порушення норм процесуального права заявник зазначає, що суд першої інстанції задовольнив клопотання позивача про заміну неналежного відповідача у справі, яке заявлено після проведення першого судового засідання у справі в порушення положень статті 51 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

24. Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України є зазначення норми права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанову Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права; безпосередній висновок судів попередніх інстанцій, який такому суперечить; обґрунтування подібності правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).

25. Тобто, зазначення лише реквізитів (номерів справ) або коротких цитат із постанов Верховного Суду без детального аналізу їх релевантності до конкретних обставин справи, а також без належного аналізу мотивів та висновків судів попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях не може вважатися належним обґрунтуванням касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

26. Необхідним є детальний аналіз застосованої норми права та висновку Верховного Суду на предмет релевантності до конкретних обставин справи, а також належне обґрунтування розбіжності цього висновку з висновками судів попередніх інстанцій.

27. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 визначаючи критерій подібності правовідносин вказала на те, що спільність, подібність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин, якими є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, тобто взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Тому для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вживається термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України), таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

28. Оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників є основним, а два інші - додатковими, на що вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

29. Подібність спірних правовідносин, виявлену одночасно за трьома критеріями, можна кваліфікувати як тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього), що не вимагає процесуальний закон.

30. Якщо вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то такий підхід звузив би роль Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).

31. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, та порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій). Лише у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, установити суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

32. Разом з тим, заявник в касаційній скарзі не обґрунтовує в чому полягає подібність правовідносин у цій та у вищенаведених справах, на правові висновки Верховного Суду у яких посилається скаржник. На думку ж Верховного Суду такі правовідносини не є подібними, фактичні обставини справи № 526/684/24 та у наведених заявником справах не є подібними.

33. Доводи касаційної скарги містять виключно особисту незгоду скаржника з встановленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами справи, та не містять належного обґрунтування неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

34. Також касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів, щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, як про це заявляє заявник у касаційній скарзі, також відсутні відомості, що заперечення на ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 27 червня 2024 року, якою суд першої інстанції, крім іншого, частково задовольнив клопотання позивача про заміну відповідача та стягнення штрафу, включені до апеляційної скарги на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 січня 2026 року.

35. Таким чином, касаційна скарга не містить належного обґрунтування підстав касаційного оскарження визначеного пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

36. Верховний Суд звертає увагу заявника на те, що належним зазначенням підстави касаційного оскарження судових рішень є посилання в касаційній скарзі на відповідний пункт (1-4) частини другої статті 389 ЦПК України, з наведенням його змісту та з викладенням належного обґрунтування відповідної підстави касаційного оскарження.

37. Пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

38. Таким чином, оскільки в касаційній скарзі АТ «Укргазвидобування», в інтересах якого діє представник Балабанов Г. Л., не викладені та належним чином необґрунтовані, передбачені чинним ЦПК України, підстави касаційного оскарження, скарга підлягає поверненню особі, які її подала.

39. За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 389-392 ЦПК України.

40. Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Повернути касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укргазвидобування», в інтересах якої діє Балабанов Геннадій Леонідович, на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 05 січня 2026 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 07 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання недійсними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

2. Копію ухвали та додані до касаційних скарг матеріали направити особам, які подали касаційні скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Пророк