КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9065/2026
Справа № 381/6875/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

01 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Осаулової Н.А. в м. Фастів 04 лютого 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У листопаді 2025 року позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 419637 від 20 вересня 2022 року в загальному розмірі 13166 грн., а також понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 грн.
Позов мотивував тим, що 20 вересня 2022 року ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 уклали договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту по продукту «NewShort», за умовами якого товариство надало відповідачу грошові кошти у розмірі 1500 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначений умовами кредитного договору. Однак відповідач у порушення ст. 509, 526, 1054 ЦК України не виконав свої зобов`язання - не вносив платежі, передбачені умовами кредитного договору, та не сплачував проценти за користування кредитом, в зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість.
01 лютого 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № 01022024, за умовами якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Селфі Кредит», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 419637 від 20 вересня 2022 року. Станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становить 13166 грн., а саме заборгованість за тілом кредиту 1500 грн., за процентами 11616 грн., за комісією 0 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2026 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 419637 від 20 вересня 2022 року у сумі 13166 грн., з яких 1500 грн. сума заборгованості за сумою кредиту, 11616 грн. заборгованість за сумою відсотків, а також понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові, судові витрати покласти на позивача.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції не надав належної оцінки запереченням відповідача, не перевірив належність та допустимість доказів, поданих позивачем, та безкритично поклав їх в основу рішення. Фактично суд першої інстанції обмежився формальним викладенням норм законодавства, не дослідивши належним чином обставини справи. Даний підхід суперечить практиці ЄСПЛ щодо застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні в справі «Проніна проти України» ЄСПЛ зазначив, що суди зобов`язані належним чином розглядати доводи сторін та мотивувати свої рішення.
Вказував, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не надало суду належних та допустимих доказів надсилання відповідачу ОСОБА_1 електронного повідомлення на укладання електронного договору, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, реєстрації, створення особи та проведення ідентифікації ОСОБА_1 при вході в особистий кабінет, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».
Посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі, належним документом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступають за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором, і аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, від 15 квітня 2024 року у справі № 2221/2373/12.
Зазначав, що надана позивачем довідка про ідентифікацію та лист ТОВ «Пейтек» від 20 жовтня 2025 року, адресований ТОВ «Селфі Кредит», не містить повної інформації щодо відкритого банком відповідачу рахунку та не містить інформації про зарахування таких коштів саме на його рахунок. Зазначені номери картки не можуть бути таким доказом, оскільки не містить повної інформації щодо видавника такої картки та його користувача.
Розрахунок заборгованості також не є доказом наявності заборгованості, оскільки не належить до засобів доказування, передбачених ст. 76 ЦПК України, і не є первинним бухгалтерським документом, а є одностороннім відображенням розрахунків позивача. Разом з тим, вказані документи були сформовані самим ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», а тому не можуть вважатися безспірним доказом проведення ідентифікації відповідача при укладенні договору.
Вказував, що суд першої інстанції визнав належним доказом укладення кредитного договору використання «одноразового ідентифікатора», однак не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та не звернув уваги, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт укладення кредитного договору саме відповідачем, зокрема відсутні докази проходження належної ідентифікації відповідно до вимог фінансового законодавства. Сам по собі факт направлення одноразового ідентифікатора не підтверджує, що саме відповідач уклав кредитний договір. Суд першої інстанції фактично переклав обов`язок доказування на відповідача, що суперечить ст. 81 ЦПК України.
Також не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, зокрема не доведено належним чином факт отримання грошових коштів.
Позивач посилається на перерахування коштів на банківську картку, однак в матеріалах справи відсутні належна банківська виписка з підтвердженням зарахування, договір банківського обслуговування, що підтверджує належність рахунку відповідачу, первинні бухгалтерські документи. Фактично суд першої інстанції визнав доведеним факт надання кредиту без належних доказів руху коштів, та фактично без перевірки визнав правильним розрахунок позивача, що суперечить вимогам доказування.
Зазначав, що позивачем заявлено вимоги на 1500 грн. основного боргу та 11616 грн. процентів. При цьому розрахунок здійснений позивачем односторонньо, відсутня деталізація нарахувань та не перевірена відповідність умовам договору.
Суд першої інстанції помилково не звернув уваги на неправомірність та неспівмірність процентів. Так, відсоткова ставка 2,2 % на день, тобто 800 % річних, є очевидно неспівмірною, такою, що порушує принцип добросовісності, розумності та справедливості, і ставить споживача у вкрай невигідне становище.
Суд першої інстанції не перевірив відповідність умов договору Закону України «Про споживче кредитування», обмеження максимальної відповідальності споживача, та чи не є умови договору несправедливими. Фактично проценти у сумі 11616 грн. при тілі кредиту 1500 грн. є штрафною санкцією, замаскованою під проценти.
Крім цього, вказував, що суд першої інстанції неналежно дослідив договір факторингу № 01022024 від 01 квітня 2024 року, укладений ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», за умовами якого останнє набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 419637 від 20 вересня 2022 року, та безкритично визнав перехід права вимоги до позивача, однак позивачем не надано доказів повідомлення боржника про відступлення права вимоги, відсутні належні докази передачі вимоги саме до відповідача в складі реєстру боржників, не перевірено обсяг переданих прав.
Вказував, що судом першої інстанції порушено принцип змагальності, справу у спрощеному провадженні без належного з`ясування всіх обставин, без дослідження оригіналів доказів. Суд фактично обмежився формальним аналізом документів, наданих позивачем, та відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, зокрема анкети-заяви по ідентифікації клієнта від 10 квітня 2020 року, про яку зазначено в листі АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу суду від 04 грудня 2025 року про витребування доказів. Таким чином, відповідач був позбавлений можливості довести свої заперечення, що порушує принцип змагальності сторін, передбачений ст. 12 ЦПК України, та стандарти справедливого суду відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив на апеляційну скаргу в установлений судом строк не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 20 вересня 2022 року ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), наданий ТОВ «Селфі кредит», електронним підписом одноразовим ідентифікатором К580 (а. с. 45 - 47), а також 20 вересня 2022 року уклав з ТОВ «Селфі кредит» договір № 419637 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort», також підписавши його електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а. с. 48 - 67).
Згідно п. 1.1, 1.2 договору, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. На умовах, встановлених договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.
Згідно п. 1.3, 1.4 договору, сума кредиту складає 1500 грн., тип кредиту - кредит. Строк кредиту 365 днів, періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 22 дні. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Графік платежів), що є додатком № 1 до цього договору.
Згідно п. 1.5 договору тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти відповідно до наступних умов: стандартна процентна ставка становить 2,2 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору. Знижена процентна ставка 1,1 % в день та застосовується відповідно до наступних умов. Якщо споживач до 12 жовтня 2022 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач, як учасник програми лояльності, отримає від товариства індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою.
Згідно п. 1.7 орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 69762,52 % річних, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 30869,14 % річних.
Згідно п. 1.8 договору орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 13116 грн., за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 12753 грн.
Згідно п. 1.15 договору перед укладенням цього договору Товариством була здійснена електронна ідентифікація споживача для входу в особистий кабінет відповідно до п. 1.1 договору та з метою надання фінансових послуг споживачу Товариством залежно від технічних особливостей, результатів належної перевірки, умов фінансової послуги було використано один (або декілька) із зазначених способів ідентифікації та верифікації споживача з урахуванням вимог, визначених нормативно-правовим актом НБУ з питань здійснення фінансового моніторингу.
Згідно п. 2.1 договору кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .
Згідно п. 3.1 договору проценти, що нараховуються за цим договором, є платою за користування кредитом. Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метода «факт/факт».
Додатком № 1 до договору є графік платежів, підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а. с. 69 - 70).
Позивачем надано довідку ТОВ «Селфі кредит» про ідентифікацію клієнта ОСОБА_1 . Зазначено реквізити одноразового ідентифікатора К580, час відправки ідентифікатора позичальнику 20 вересня 2022 року, номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор 38 093 957 63 30 (а. с. 71).
Згідно листа ТОВ «Пейтек» від 20 жовтня 2025 року на адресу ТОВ «Селфі кредит», товариство підтвердило успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта від ТОВ «Селфі кредит» на суму 1500 грн., 22 вересня 2020 року, призначення платежу: зарахування на картку ЕПЗ НОМЕР_2 (а. с. 73).
Листом АТ КБ «ПриватБанк» від 26 грудня 2025 року на запит суду повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ); клієнт ОСОБА_1 верифікований шляхом підписання анкети-заяви по ідентифікації клієнта від 10 квітня 2020 року. Повідомлено, що по рахунку НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) було зарахування коштів на суму 1500 грн. від 20 вересня 2022 року (а. с. 129).
Первісним кредитором ТОВ «Селфі кредит» складено розрахунок заборгованості за договором № 419637 від 20 вересня 2022 року, клієнт ОСОБА_1 , за період з 20 вересня 2022 року по 07 вересня 2023 року, згідно якого загальний розмір заборгованості становить 13116 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 1500 грн., за процентами 11616 грн. (а. с. 74 - 86).
01 лютого 2024 року ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № 01022024, за умовами якого на умовах, встановлених цим договором та у відповідності до глави 73 ЦК України, фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення права вимоги фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та у строки, встановлені цим договором, а клієнт відступає (передає) факторові права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. Внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, фактор заміняє клієнта у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами (а. с. 87 - 96).
Згідно п. 6.2.3 договору факторингу права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників за формою додатку 2 цього договору та виконання фактором вимог п. 7.2 договору.
Згідно п. 7.1, 7.2 договору факторингу сторони домовились, що фінансування (ціна договору) складає 2 262 377,25 грн. Фактор сплачує клієнту фінансування шляхом перерахування клієнту грошових коштів у сумі, що зазначена в п. 7.1 цього договору, протягом 2 робочих днів з дати підписання сторонами цього договору.
До матеріалів справи долучено копію витягу з реєстру боржників до договору факторингу, підписаного представниками ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», згідно якого за вказаним договором відступлено право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 419637 від 20 вересня 2022 року (а. с. 97).
01 лютого 2024 року ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підписали акт приймання-передачі реєстру боржників до договору факторингу № 01022024 (а. с. 98).
Також на а. с. 99 знаходиться копія платіжної інструкції № 74875 від 01 лютого 2024 року, згідно якої ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перераховано на користь ТОВ «Селфі кредит» 2 262 377,25 грн. згідно договору факторингу.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
За змістом частин першої та другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронним підписом одноразового ідентифікатору є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частинами 3 - 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Згідно ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20 та інших.

Згідно п. 159 розділу VІІ Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2022 року № 164, чинної станом на час укладення кредитного договору від 20 вересня 2022 року, документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Так, судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2022 року ТОВ «Селфі кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір № 419637 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort», який підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. За умовами договору, сума кредиту складає 1 500,00 грн., тип кредиту кредит, строк кредиту (строк дії договору) 365 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 22 дні. Нарахування процентів здійснюється за стандартною процентною ставкою 2,2% в день та зниженою процентною ставкою 1,1% в день.
Також позивачем надано паспорт споживчого кредиту з інформацією про контактні дані кредитодавця, умови кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку, загальної вартості кредиту, порядок повернення кредиту.
Вказані договір та паспорт підписані позичальником одноразовим ідентифікатором.
У матеріалах справи наявна довідка про ідентифікацію з номером одноразового ідентифікатора, час його відправки та номер телефону, на який його було відправлено.
20 вересня 2022 року кредитні кошти у сумі 1500 грн. були перераховані на карту № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 .

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не надало суду належних та допустимих доказів надсилання відповідачу ОСОБА_1 електронного повідомлення на укладання електронного договору, вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, реєстрації, створення особи та проведення ідентифікації ОСОБА_1 при вході в особистий кабінет, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», відсутні докази проходження належної ідентифікації відповідно до вимог фінансового законодавства

Так, на підтвердження ідентифікації позичальника та укладення договору позики з ОСОБА_1 первісним кредитором ТОВ «Селфі кредит» надано довідку про ідентифікацію, у якій зазначено реквізити одноразового ідентифікатора К580, час відправки ідентифікатора позичальнику 20 вересня 2022 року, номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор 38 093 957 63 30 (а. с. 71), та яка свідчить про проходження позичальником повної ідентифікації.

Також листом АТ КБ «ПриватБанк» від 26 грудня 2025 року на запит суду повідомлено, що клієнт ОСОБА_1 верифікований шляхом підписання анкети-заяви по ідентифікації клієнта від 10 квітня 2020 року (а. с. 129).

Крім того, сприяючи відповідачу в реалізації його процесуальних прав, ухвалою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та витребувано докази у АТ КБ «ПриватБанк». Листом від 11 травня 2026 року АТ КБ «ПриватБанк» направив витребувані докази: копію анкети-заяви клієнта - фізичної особи ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 10 квітня 2020 року, підписаної останнім.

Отже, докази, надані АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року не спростували висновку суду першої інстанції щодо обставин укладення кредитного договору, а підтвердили його в частині проведення ідентифікації позичальника, а тому відмова суду у задоволенні клопотання відповідача про витребування цих доказів не призвела до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції щодо обставин укладення кредитного договору та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд фактично обмежився формальним аналізом документів, наданих позивачем, та відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів, зокрема анкети-заяви по ідентифікації клієнта від 10 квітня 2020 року, про яку зазначено в листі АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу суду від 04 грудня 2025 року про витребування доказів.

Судом встановлено, що для підписання кредитного договору ОСОБА_1 було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що сторони досягли усіх істотних умов та уклали кредитний договір.

Таким чином, вказаний договір підписано електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18.

В реквізитах договору зазначено особисті дані ОСОБА_1 - реквізити паспортного документу, адреса місця реєстрації, РНОКПП. Доказів на спростування відповідності анкетних даних ОСОБА_1 в зазначеному договорі матеріали справи не містять.

Доказів про те, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер) були використані ТОВ «Селфі кредит» для укладення кредитного договору від його імені, ОСОБА_1 до суду не надано. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладеного договору.

Апеляційний суд також відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про відсутність належних та допустимих доказів перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів на виконання кредитного договору від 20 вересня 2022 року, і що фактично суд першої інстанції визнав доведеним факт надання кредиту без належних доказів руху коштів, та фактично без перевірки визнав правильним розрахунок позивача, що суперечить вимогам доказування.

Так, на підтвердження цих обставин позивачем надано документи, які підтверджують перерахування коштів на картковий рахунок відповідача, а саме лист ТОВ «Пейтек» від 20 жовтня 2025 року на адресу ТОВ «Селфі кредит», згідно якого товариство підтвердило успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта від ТОВ «Селфі кредит» на суму 1500 грн., 22 вересня 2020 року, призначення платежу: зарахування на картку ЕПЗ НОМЕР_2 (а. с. 73).

Крім того, листом АТ КБ «ПриватБанк» від 26 грудня 2025 року на запит суду повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ); по рахунку НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) було зарахування коштів на суму 1500 грн. від 20 вересня 2022 року (а. с. 129).

Зазначені докази у їх сукупності є достатніми для встановлення обставини отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 1500 грн. від позичальника ТОВ «Селфі кредит» на підставі кредитного договору від 20 вересня 2022 року.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що заявляючи про відсутність належних та допустимих доказів перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів на виконання кредитного договору від 20 вересня 2022 року, відповідач ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані у апеляційній скарзі прямо не заперечував, що кредитний договір ним укладався і кредитні кошти отримувались.

Апеляційний суд не погоджується з доводами відповідача, що розрахунок заборгованості не є доказом наявності заборгованості, оскільки не належить до засобів доказування, передбачених ст. 76 ЦПК України, і не є первинним бухгалтерським документом, а є одностороннім відображенням розрахунків позивача, вказані документи були сформовані самим позивачем та не можуть вважатися безспірним доказом проведення ідентифікації відповідача при укладенні договору.

Так, у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2021 року у справі № 278/2177/15-ц викладено правовий висновок, згідно якого «Судом апеляційної інстанції було належним чином перевірено розрахунок заборгованості та оцінено його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, зокрема первинним документом - випискою по кредитному договору. Відтак суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що наданий банком розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України».

Апеляційний суд враховує, що розрахунок заборгованості, складений первісним кредитором ТОВ «Селфі кредит» і наявний в матеріалах справи, складений за період з 20 вересня 2022 року по 07 вересня 2023 року, згідно якого загальний розмір заборгованості становить 13116 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 1500 грн., за процентами 11616 грн. (а. с. 74 - 86) узгоджується з листом АТ КБ «ПриватБанк» від 26 грудня 2025 року на запит суду, яким повідомлено, що по рахунку НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) було зарахування коштів на суму 1500 грн. від 20 вересня 2022 року (а. с. 129), а також узгоджується з умовами кредитного договору від 20 вересня 2022 року, згідно п. 1.5 якого стандартна процентна ставка становить 2,2 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору; знижена процентна ставка 1,1 % в день та застосовується відповідно до викладених у даному пункті умов.

Оскільки правильності розрахунку. наданого позивачем, ОСОБА_1 не спростував, власного контррозрахунку ним не надано, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги, що позивачем заявлено вимоги на 1500 грн. основного боргу та 11616 грн. процентів, при цьому розрахунок здійснений позивачем односторонньо, відсутня деталізація нарахувань та не перевірена відповідність умовам договору.

Апеляційний суд констатує, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким та зрозумілим, містить інформацію про розмір нарахованих процентів щоденно, а також кількість днів прострочення (а. с. 74 - 86). 

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача на користь позивача доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні належні докази передачі вимоги саме до відповідача в складі реєстру боржників, не перевірено обсяг переданих прав, із посиланням на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі, і належним документом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступають, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Рішення суду першої інстанції наведеним правовим висновкам не суперечить, з огляду на те, що на підтвердження права вимоги до відповідача позивачем надано копію договору факторингу, який було досліджено судом першої інстанції, копію витягу з реєстру боржників до договору факторингу, підписаного представниками ТОВ «Селфі кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», згідно якого за вказаним договором відступлено право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 419637 від 20 вересня 2022 року, а також копію платіжної інструкції № 74875 від 01 лютого 2024 року, згідно якої ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перераховано на користь ТОВ «Селфі кредит» 2 262 377,25 грн. згідно договору факторингу.

Згідно ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Враховуючи наведене та оцінюючи доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано доказів повідомлення боржника про відступлення права вимоги, апеляційний суд констатує, що в матеріалах справи наявна копія досудової вимоги від 14 листопада 2025 року, направленої ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на адресу ОСОБА_1 , у якій повідомлено про укладення договору факторингу № 01022024 від 01 квітня 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», а також про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором на зазначені реквізити нового кредитора. 

Разом із тим, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 не надано доказів виконання зобов`язання за кредитним договором на користь як нового, так і первісного кредиторів, та відхиляє доводи апеляційної скарги в наведеній частині як необґрунтовані.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено в цілому вірний висновок, що оскільки 20 вересня 2022 року ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 уклали в електронній формі кредитний договір № 419637, на підставі якого відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 1500 грн., і оскільки у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором виникла заборгованість перед позивачем, до якого відповідно до умов договорів факторингу перейшло право вимоги, вказана заборгованість підлягає стягненню з позичальника на користь позивача.
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції обмежився формальним викладенням норм законодавства, не дослідивши належним чином обставини справи, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. 

Разом із тим, стягуючи з відповідача на користь позивача проценти за користування кредитними коштами, заявлені позивачем до стягнення, в повному розмірі 11616 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на неправомірність та неспівмірність такого розміру процентів.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23.

Так, з матеріалів справи вбачається, що кредитором застосовувалася відсоткова ставка у розмірі 2,2 % (стандартна) та 1,1 % (знижена) за кожен день користування кредитними коштами. При цьому, умовами п. 1.7, 1.8 договору передбачено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 69762,52 % річних, за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 30869,14 % річних; орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 13116 грн., за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 12753 грн.

Вимога про нарахування та сплату вищезазначених відсотків 11616 грн., з огляду на розмір тіла кредиту (1500 грн.), є явно завищеною та не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

За таких обставин, з огляду на суттєву неспівмірність заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим та, з урахуванням положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд приходить до висновку, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» підлягає заборгованість в розмірі в розмірі 3000 грн., яка складається з: 1500 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 1500 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, що відповідатиме балансу інтересів кредитора та боржника.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором. Разом із тим, висновки суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за процентами здійснені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є скасування для скасування рішення в цій частині, а також в частині визначення загального розміру заборгованості та в частині стягнення судових витрат, із прийняттям в цій частині нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за процентами у розмірі 1500 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається задоволеним на 23 %, з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір у розмірі 557,15 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 690 грн., з урахуванням їх зменшення судом першої інстанції.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 3634,50 грн., і оскільки за наслідками апеляційного перегляду скаргу задоволено на 77 %, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2798,57 грн. судового збору пропорційно задоволення апеляційної скарги.

Шляхом взаємного розрахунку з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2241,42 грн. (2798,57 грн. - 557,15 грн.).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2026 року скасувати в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 11616,04 грн., в частині визначення загального розміру заборгованості 13166 грн., стягнення судових витрат, та прийняти в цій частині нову постанову.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (м. Львів вул. Смаль-Стоцького 1, 28 корпус, 4 поверх, код ЄДРПОУ 35234236) заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 1500 грн., а також витрати на правничу допомогу в розмірі 690 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2241,42 грн.
В іншій частині рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2026 року, яким з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» стягнуто заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1500 грн., залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.