ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року 	м. Чернівці	Справа № 926/4090/25	

Суддя Господарського суду Чернівецької області Миронюк Сергій Олександрович, за участю помічника судді Боднарчука В.В., який за дорученням судді здійснює повноваження секретаря судового засідання, розглянувши матеріали справи

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, м. Івано-Франківськ

до Чернівецької міської ради, м. Чернівці

про зобов`язання вчинити дії

представники сторін:
від позивача – Сопко С.П.
від відповідача – Філіп М.О.
ВСТАНОВИВ:
Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Чернівецької міської ради в якому просить зобов`язати Чернівецьку міську раду прийняти у комунальну власність чотири захисних споруди цивільного захисту: №96042, що розташована у м. Чернівці по вул. Зелена, 3; №96037, що розташована у м. Чернівці по вул. Я. Мудрого, 31-С; №96066, що розташована у м. Чернівці по вул. Зелена, 5-Д, приміщення 1; №96060, що розташована у м. Чернівці по вул. Коломийська, 9-А шляхом підписання акту приймання-передачі та здійснення в установленому законодавством порядку оформлення та державної реєстрації речових прав щодо об`єктів передачі. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на території м. Чернівці є чотири захисні споруди цивільного захисту, які під час приватизації державних підприємств не увійшли до статутних капіталів господарських товариств та зареєстровані за державою в особі Фонду державного майна України на праві власності.
Позивачем у визначеному законодавством порядку було прийнято рішення про передачу захисних споруд цивільного захисту до сфери управління відповідача, однак, відповідач ухиляється від вчинення дій, спрямованих на прийняття зазначеного майна, що в свою чергу, порушує право територіальної громади на забезпечення засобами колективного захисту та їх використання, гарантованого ст. 21 Кодексу цивільного захисту України.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2025 справу №926/4090/25 передано на розгляд судді Миронюку С.О.
Ухвалою від 04.12.2025 позовну заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях залишено без руху, встановлено позивачу строк 5 днів з дня отримання цієї ухвали для усунення названих в ній недоліків шляхом надання до Господарського суду Чернівецької області доказів сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
09.12.2025 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою від 10.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 06.01.2026.
23.12.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
Відповідач зазначає, що для даної справи слід врахувати преюдиціальні обставини, встановлені судами по справі №910/7435/24, а саме, що Чернівецька обласна державна адміністрація (обласна військова адміністрація) листом від 23.05.2022 №01.62-20/3727 надала згоду на безоплатну передачу із сфери управління державного органу приватизації до сфери управління Чернівецької обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації) та на баланс Управління цивільного захисту населення обласної військової адміністрації захисних споруд цивільного захисту, що розташовані на території м. Чернівці.
Також, відповідач стверджує, що питання прийняття у комунальну власність та оформлення державної реєстрації речових прав є виключними дискреційними повноваженнями міської ради, та без наявності згоди останньої, у комунальну власність об`єкти не приймаються. Вимога щодо зобов`язання прийняти у комунальну власність не узгоджується з чинним законодавством і порушує принцип фінансової та управлінської самостійності територіальних громад, їх представницьких органів й є втручанням в дискреційні повноваження.
Окрім того, відповідач звертає увагу, що спірні захисні споруди перебувають вже довгий час у неготовому до використання за призначенням стані.
Відповідач також зазначає, що оскільки позовні вимоги стосуються втручання у дискреційні повноваження Чернівецької міської ради, а суд може лише зобов`язати суб`єкта повноважень вирішити питання, щодо якого було відповідне звернення, позивач обрав неналежний спосіб захисту.
Як наслідок, просить відмовити у задоволенні позову.
05.01.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.
У судовому засіданні 06.01.2026 оголошено перерву до 22.01.2026.
21.01.2026 до суду від позивача надійшло заперечення на клопотання про закриття провадження у справі.
22.01.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.
Позивач стверджує, що передавання захисних споруд цивільного захисту саме у комунальну власність повністю узгоджується з повноваженнями органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту та стверджує, що задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про передачу об`єктів нерухомого майна в комунальну власність Чернівецької міської ради не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження, оскільки міська рада позбавлена, в цьому випадку, права адміністративного розсуду з огляду на наявний лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки. Крім того, позовна вимога в цій справі покликана не на прийняття судом рішення замість відповідача, а на зобов`язання вчинити конкретні дії, передбачені чинним законодавством, оскільки, саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля і протиправної бездіяльності в органах влади.
Також, позивач звертає увагу, що за наслідками розгляду заяви Регіонального відділення Фонду державного майна, відповідачем не було прийнято жодного акту ради у формі рішення, що свідчить про бездіяльність Чернівецької міської ради, оскільки питання про надання згоди на прийняття з державної у комунальну власність Чернівецької міської територіальної громади захисних споруд не було предметом розгляду на черговій сесії Чернівецької міської ради.
Окрім того, доводи відповідача про неможливість підписання акту приймання-передачі, через те, що захисні споруди перебувають у неготовому до використання за призначенням стані є додатковими умовами передачі об`єктів та повинні бути відхилені судом через те, що такі доводи є надуманими, оскільки нормами Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" передача з державної у комунальну власність захисних споруд цивільного захисту відбувається безоплатно, і такий обов`язок прийняти захисні споруди у власність відповідача є безумовним і беззастережним.
Позивач також зазначає, що у 2022 році Чернівецька обласна державна адміністрація (обласна військова адміністрація) надала згоду на безоплатну передачу із сфери управління Фонду державного майна України до сфери свого управління захисних споруд розташованих на території м. Чернівці. Проте, Чернівецька обласна державна адміністрація (обласна військова адміністрація) на виконання ухвали господарського суду м. Києва від 20.05.2025 у справі №910/7435/24 про поворот виконання рішення Господарського суду м. Києва від 12.09.2024 за актами приймання-передачі від 25.07.2025 повернула вказані захисні споруди цивільного захисту до сфери управління Фонду державного майна України.
Окрім того, звертає увагу, що оскільки в основі спору який розглядається, лежать організаційні та майнові відносини, що склалися між відповідними суб`єктами управління щодо певного об`єкта права власності, то і спір у цій є приватноправовим.
Ухвалою від 22.01.2026 відкладено підготовче засідання на 05.02.2026.
05.02.2026 до суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Відповідач зазначає, що наявна згода Чернівецької обласної державної адміністрації (військової адміністрації) є чинною та виключає необхідність такої передачі захисних споруд у сферу управління Чернівецької міської ради.
Окрім того, стверджує, що вирішення даного спору можливе лише за правилами адміністративного судочинства, оскільки в даному випадку позивач по суті хоче оскаржити ті чи інші дії (бездіяльність) міської ради, що по своєму характеру виключає розгляд даної справи за правилами господарської юрисдикції.
Ухвалою від 05.02.2026 продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі на 30 днів, відкладено підготовче засідання на 17.02.2026.
Ухвалою від 17.02.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі від 05.01.2026, оголошено перерву в підготовчому засіданні до 03.03.2026.
26.02.2026 до суду від позивача надійшов супровідний лист з доданими документами.
Ухвалою від 03.03.2026 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 31.03.2026.
У судовому засіданні 31.03.2026 оголошено перерву до 09.04.2026.
Судове засідання 09.04.2026 не відбулось через знеструмлення електромережі суду, що унеможливило його безперебійну роботу, що підтверджується актом від 09.04.2026, складеним відповідальними працівниками Господарського суду Чернівецької області.
Ухвалою від 09.04.2026 відкладено розгляд справи по суті на 23.04.2026.
У судовому засіданні 23.04.2026 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти обґрунтованості позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши думку представників сторін щодо суті позовних вимог, суд зазначає наступне.
Об`єктом спору у даній справі є захисні споруди цивільного захисту в місті Чернівці, які під час приватизації державних підприємств не увійшли до статутних капіталів господарських товариств, а саме:
- сховище №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3);
- сховище №96037 (м. Чернівці, вул. Я. Мудрого, 31-С);
- сховище №96066 (м. Чернівці, вул. Зелена, 5Д, приміщення 1);
- сховище №96060 (м. Чернівці, вул. Коломийська, 9а).
Згідно відомостей зазначених у витягах з Державного реєстру речових прав від 01.08.2025 №437836761, від 01.08.2025 №437792189, від 25.08.2025 №440824192, від 28.08.2025 №441323145 власником вищенаведених захисних споруд цивільного захисту зазначено Фонд державного майна України. Вказані споруди цивільного захисту є належним чином паспортизованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" об`єктами управління державної власності, зокрема є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.
На даний час управління вказаним спорудами здійснює Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях.
Згідно з п. 16 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань здійснюють управління державним майном, що не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі корпоратизації або перетворення державних підприємств у державні акціонерні товариства, 100 відсотків акцій яких належать державі, приймають рішення про подальше використання цього майна (крім матеріальних носіїв секретної інформації), у тому числі об`єктів, що не підлягають приватизації.
Спільним наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України № 908/68 від 19.05.1999 затверджено Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі (далі - Положення), що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.06.1999 р. № 414/3707.
Відповідно до п. 1.3 Положення управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, полягає у виборі та забезпеченні уповноваженим органом (державні органи приватизації) способу та умов подальшого використання майна.
Відповідно до п. 1.4 Положення способи управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, є такими:
- здійснення приватизації відповідно до Законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та інших нормативно-правових актів;
- передача майна в оренду відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна";
- передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності";
- передача майна до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 р. № 1482;
- передача майна господарським товариствам, у тому числі у разі ліквідації балансоутримувача, на умовах відповідного договору безоплатного зберігання (надалі - договору зберігання) відповідно до вимог законодавства;
- списання об`єктів державної власності у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2007 р. № 1314 "Про затвердження Порядку списання об`єктів державної власності";
- передача в оренду, використання захисних споруд цивільного захисту для задоволення господарських, культурних та побутових потреб із збереженням функціонального призначення таких споруд або їх списання у порядку, передбаченому законодавством у сфері цивільного захисту.
При визначенні способу управління, попередньо аналізуються висновки інвентаризаційних комісій про результати інвентаризації державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, але перебуває на їх балансі. Пріоритетним при обранні способу управління державним майном є спосіб його приватизації. У разі якщо відповідне державне майно не підлягає приватизації, то застосовуються наступні за черговістю способи управління, викладені у п. 1.4 (п. 1.4.1. Положення).
Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» захисні споруди цивільного захисту не підлягають приватизації. Також, як вказано у п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», не можуть бути об`єктами оренди об`єкти, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об`єкти прав власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема захисні споруди цивільного захисту.
Згідно з п. 2.4.1 Положення передача майна до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій здійснюється передусім, у випадках, за яких майно не підлягає приватизації, не може бути передане в оренду. Визначення конкретного органу управління здійснюється з урахуванням функціонального призначення майна та компетенції відповідного органу, до сфери управління якого передається майно.
Враховуючи те, що захисні споруди цивільного захисту не підлягають приватизації та не можуть бути передані в оренду в умовах воєнного стану, то наступними за черговістю способами управління, викладеними у п. 1.4 Положення, є передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та передача майна до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій.
Передача майна до сфери управління перерахованих органів здійснюється у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №1482 від 21.09.1998 "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", якою затверджено Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності (надалі - Положення № 1482).
Відповідно до п. 10 Положення №1482 передача оформляється актом приймання-передачі за формою згідно з додатком до Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань-передачі об`єктів у державну власність, затвердженого цією постановою. Акт складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується органом, який створив комісію.
Згідно з п. 11 Положення №1482 органи, до сфери управління яких передано державне майно, з дня затвердження акта приймання-передачі зобов`язані:
- повідомити у двотижневий строк про таку передачу органам державної статистики, державної податкової служби, фінансовим органам, Фонду державного майна для внесення відомостей до Єдиного реєстру об`єктів державної власності, відповідним органам охорони культурної спадщини (стосовно об`єктів культурної спадщини, що є пам`ятками) та Мінекономіки (стосовно об`єктів, передача яких здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України);
- закріпити у двотижневий строк нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно за відповідним підприємством на праві господарського відання або оперативного управління;
- внести відповідні зміни до установчих документів підприємства та провести їх державну реєстрацію відповідно до законодавства;
- здійснити в установленому законодавством порядку оформлення та державну реєстрацію речових прав щодо об`єктів передачі, права на які підлягають такій реєстрації.
Керуючись п. 3 наказу Фонду державного майна України №357 від 05.05.2001 (із змінами) яким встановлено, що забезпечення функцій з управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, але знаходиться на їх балансі, за територіальною ознакою – місцем розташування господарських товариств, покладається на Регіональні відділення ФДМУ, положеннями статті 19 Кодексу цивільного захисту України, якими визначені повноваження органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту та зважаючи на необхідність забезпечення належного утримання, використання та функціонування захисних споруд цивільного захисту в умовах воєнного стану, враховуючи рішення Комісії з вирішення питань щодо державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації та розташоване на території Чернівецької області (протокол №6 від 25.09.2025), наказом Управління забезпечення реалізації повноважень у Чернівецькій області Регіонального відділення ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (далі - Управління) від 26.09.2025 №176 обрано для означених захисних споруд цивільного захисту управлінське рішення – передача майна у комунальну власність в порядку, передбаченому Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», з урахуванням постанови КМ України від 21.09.1998 №1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності».
З метою реалізації зазначеного рішення, Управління листом від 03.10.2025 №926-13-02-898 звернулося до Чернівецької міської ради з проханням включити до порядку денного та розглянути на черговій сесії Чернівецької міської ради відповідно до п. 51. ч. 1. ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання надання згоди на прийняття з державної у комунальну власність Чернівецької міської територіальної громади захисні споруди цивільного захисту: сховище №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3), сховище №96037 (м. Чернівці, вул. Я. Мудрого, 31-С), сховище №96066 (м. Чернівці, вул. Зелена, 5Д, приміщення І), сховище №96060 (м. Чернівці, вул. Коломийська, 9-а). 
Чернівецька міська рада листом від 21.10.2025 №01/02-11/2783 повідомила Управління про недоцільність прийняття захисних споруд цивільного захисту у комунальну власність Чернівецької міської територіальної громади зважаючи на їх незадовільний стан та необхідність вкладання значних фінансових ресурсів у їх відновлення та утримання. 
При цьому, дане питання не було предметом розгляду на черговій сесії Чернівецької міської ради відповідно до п. 51. ч. 1. ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
На думку позивача, ухилення Чернівецької міської ради від обов`язку прийняти спірне майно до комунальної власності порушує право територіальної громади на забезпечення засобами колективного захисту та їх використання, гарантоване ст. 21 Кодексу цивільного захисту України.
У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, кабінету Міністрів України.
У статті 140 Конституції України закріплено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
За змістом статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або Законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.
Пунктами 1, 2 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Пунктами 1-4 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Пунктом 51 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність.
Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом.
Слід зауважити, що передання захисних споруд цивільного захисту саме у комунальну власність повністю узгоджується з повноваженнями органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту.
Відповідно до п. п. 1, 23, 24, 26, 27, 28 ч. 2 ст. 19 Кодексу цивільного захисту України, саме до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту належить, зокрема:
- забезпечення цивільного захисту на відповідній території;
- організація виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання та реконструкції фонду захисних споруд та цивільного захисту;
- визначення за погодженням з місцевими державними адміністраціями потреби фонду захисних споруд цивільного захисту;
- прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту державної та комунальної власності у разі банкрутства (ліквідації) суб`єкта господарювання, на балансі якого вона перебуває, та безхазяйних захисних споруд;
- організація обліку фонду захисних споруд цивільного захисту;
- здійснення контролю за утриманням та станом готовності захисних споруд цивільного захисту.
Отже, законодавством унормовано повноваження органів місцевого самоврядування щодо реалізації державної політики у сфері цивільного захисту, зокрема останні визначено як такі, що відповідальні за прийняття рішень про використання захисних споруд цивільного захисту населення як державної, так і комунальної власності.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України», Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.
Пунктом 1 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого Наказом Фонду державного майна України №678 від 15.05.2012, визначено, що регіональне відділення Фонду державного майна України утворюється в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі і є територіальним органом Фонду державного майна України, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, оцінки, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління.
Статтею 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», визначено суб`єктів управління об`єктами державної власності, в тому числі Фонд державного майна України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», об`єктами управління державної власності є, в тому числі державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.
В свою чергу, Положенням про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, що затверджене Наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України 19.05.99 за № 908/68, закріплено, що управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, полягає у виборі та забезпеченні уповноваженим органом (державні органи приватизації) способу та умов подальшого використання майна у межах чинного законодавства відповідно до принципів забезпечення ефективності використання та збереження державного майна (п. 1.3 Положення).
Пунктом 1.4 Положення визначено способи управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі. Такими способами зокрема є:
1) здійснення приватизації відповідно до законів України та інших нормативно-правових актів;
2) передача майна в оренду відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна»;
3) передача майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»;
4) передача майна до сфери управління органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.98 №1482;
5) передача майна господарським товариствам, у тому числі у разі ліквідації балансоутримувача, на умовах відповідного договору безоплатного зберігання відповідно до вимог законодавства;
6) списання об`єктів державної власності у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2007 за № 1314;
7) передача в оренду, використання захисних споруд цивільного захисту для задоволення господарських, культурних та побутових потреб із збереженням функціонального призначення таких споруд або їх списання у порядку, передбаченому законодавством у сфері цивільного захисту.
Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», з державної у комунальну власність передаються безоплатно, серед іншого, захисні споруди цивільного захисту, у тому числі ті, що перебувають у складі об`єктів незавершеного будівництва, за умови взяття органами місцевого самоврядування зобов`язання використовувати за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність такі об`єкти.
Відповідно до абзацу 6 частини першої статті 2 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» об`єктами передачі згідно з цим Законом є, зокрема, інші об`єкти соціальної інфраструктури (далі - об`єкти соціальної інфраструктури), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).
Положеннями статті 6 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» визначено, що передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі. Утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову виконавчий орган відповідної сільської, селищної, міської, районної у місті ради, якщо інше не передбачено законом, - у разі передачі об`єктів у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах
За змістом статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про Фонд державного майна України" від 09.12.2011 №4107-VI до повноважень Фонду державного майна України належить, зокрема, погодження (прийняття) відповідно до законодавства рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших уповноважених органів управління або Національній академії наук України, галузевим академіям наук, а також погоджує рішення про передачу об`єктів комунальної власності в державну власність.
Згідно з підпунктом й) пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" від 21.09.2006 № 185-V Фонд державного майна України відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна, зокрема, погоджує (приймає) рішення про передачу об`єктів державної власності в комунальну власність, до сфери управління інших уповноважених органів управління або Національній академії наук України, галузевим академіям наук, крім випадків, передбачених законом.
З урахуванням положень та вимог зазначеного законодавства, позивач, як орган управління об`єктами державної власності відповідно до принципів забезпечення ефективності використання та збереження державного майна уповноважений на вибір способу та умов подальшого використання майна, в тому числі шляхом ініціювання передачі майна у комунальну власність у порядку, передбаченому Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності».
За приписами ч. 5 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України, порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд з фонду та ведення його обліку визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 №138 затверджено Порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку (далі - Порядок № 138), який визначає механізм створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, у тому числі споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів, та ведення його обліку.
Відповідно до п.п. 9-12 Порядку № 138, утримання фонду захисних споруд готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами, вимоги щодо утримання та експлуатації захисних споруд визначаються МВС, а здійснення контролю за готовністю захисних споруд цивільного захисту до використання за призначенням забезпечує ДСНС разом з відповідними органами та підрозділами цивільного захисту, місцевими держадміністраціями.
Отже, законодавець визначив систему органів (як державної виконавчої влади, так і місцевого самоврядування), що здійснюють реалізацію державної політики у сфері цивільного захисту, з розмежуванням їх повноважень в залежності від статусу відповідного органу в структурі органів влади в Україні та виходячи із форми власності (державної, комунальної чи приватної) на захисну споруду, а також визначив органи місцевого самоврядування як такі, що відповідальні за прийняття рішень про подальше використання захисних споруд цивільного захисту населення як державної, так комунальної власності.
У зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, 24.02.2022 прийнято Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
Враховуючи вказане, на даний час актуальним є питання забезпечення належного стану та збереження за функціональним призначенням захисних споруд цивільного захисту, а також правових підстав їх використання.
Особливої актуальності це питання набуло в умовах повномасштабного вторгнення в Україну російської федерації, яке супроводжується застосуванням різних засобів ураження по житлових кварталах населених пунктів, об`єктах цивільної інфраструктури, працюючих підприємствах.
Вказане питання також обговорено на засіданні Ради національної безпеки та оборони 23.06.2023 «Щодо результатів оперативних обстежень об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту та вирішення проблемних питань щодо укриття населення».
Дорученням Прем`єр-Міністра України №408/1/1-21 від 14.01.2021 та протокольними рішеннями Офісу Президента України від 12.04.2021, 17.05.2021, 19.07.2021 встановлено завдання обласним державним адміністраціям забезпечити реалізацію заходів з метою передачі захисних споруд цивільної оборони (цивільного захисту), які у процесі приватизації не увійшли до статутних капіталів господарських товариств, від державних органів приватизації до сфери управління обласних державних адміністрацій або територіальних громад.
Відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.
Отже, законодавством унормовано повноваження органів місцевого самоврядування щодо реалізації державної політики у сфері цивільного захисту, зокрема останні визначено як такі, що відповідальні за прийняття рішень про використання захисних споруд цивільного захисту населення як державної, так і комунальної власності.
Пунктом 3 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності №1482 визначено, що ініціатива щодо передачі об`єктів права державної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій. Крім того, п.п. г) п.2 Положення № 1482, визначено, що об`єктами передачі згідно з цим положенням є, зокрема, державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації, корпоратизації, що має місце в цьому спорі.
Передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом (ст. 4 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»).
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиставна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, еrіеs A no. 130).
У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року наведене поняття дискреційних повноважень, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві iз застосуванням слова "може".
З цього випливає що, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.
Вищевказана правова позиція щодо дискреційних повноважень суб`єктів владних повноважень узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 у справі №816/591/15-а.
Відповідно до ст. 4 Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави, спрямована на захист населення, територій. навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 21 Кодексу цивільного захисту України громадяни України мають право на забезпечення засобами колективного та індивідуального захисту та їх використання.
Таким чином, держава повинна вживати заходів для створення належних умов для захисту життя і здоров`я людей від надзвичайних ситуацій, у тому числі від негативних наслідків ведення бойових дій.
На виконання зазначених вимог законодавства, керуючись п. 3 наказу Фонду державного майна України №357 від 05.05.2001 (із змінами) яким встановлено, що забезпечення функцій з управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, але знаходиться на їх балансі, за територіальною ознакою – місцем розташування господарських товариства покладається на Регіональні відділення ФДМУ, положеннями статті 19 Кодексу цивільного захисту України, якими визначені повноваження органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту та зважаючи на необхідність забезпечення належного утримання, використання та функціонування захисних споруд цивільного захисту в умовах воєнного стану, враховуючи рішення Комісії з вирішення питань щодо державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації та розташоване на території Чернівецької області (протокол №6 від 25.09.2025), наказом Управління забезпечення реалізації повноважень у Чернівецькій області Регіонального відділення ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (далі - Управління) від 26.09.2025 №176 обрано для означених захисних споруд цивільного захисту управлінське рішення – передача майна у комунальну власність в порядку, передбаченому Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», з урахуванням постанови КМ України від 21.09.1998 №1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності».
З метою реалізації зазначеного рішення, Управління листом від 03.10.2025 №926-13-02-898 звернулося до Чернівецької міської ради з проханням включити до порядку денного та розглянути на черговій сесії Чернівецької міської ради відповідно до п. 51. ч. 1. ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання надання згоди на прийняття з державної у комунальну власність Чернівецької міської територіальної громади ЗСЦЗ: сховища №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3), сховища №96037 (м. Чернівці, вул. Я. Мудрого, 31-С), сховища №96066 (м. Чернівці, вул. Зелена, 5Д, приміщення І), сховища №96060 (м. Чернівці, вул. Коломийська, 9-а). 
Чернівецька міська рада листом від 21.10.2025 №01/02-11/2783 повідомила Управління про недоцільність прийняття захисних споруд цивільного захисту у комунальну власність Чернівецької міської територіальної громади зважаючи на їх незадовільний стан та необхідність вкладання значних фінансових ресурсів у їх відновлення та утримання. 
При цьому, дане питання не було предметом розгляду на черговій сесії Чернівецької міської ради відповідно до п. 51. ч. 1. ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
За наслідками розгляду звернення позивача, відповідачем не було прийнято жодного акту ради у формі рішення, що свідчить про бездіяльність відповідача. Аналогічна позиції щодо наявності бездіяльності органу місцевого самоврядування викладена у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 у справі №454/160/17.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції, в тому числі і передбачене частиною першою, другою 2 Конвенції право кожного на життя.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території.
Держава має вживати заходи для того, щоб створити належні умови для захисту життя і здоров`я людей від надзвичайних ситуацій - створюючи умови для перебування громадян в укриттях.
Встановлена судом бездіяльність відповідача призводить до неможливості забезпечити належний технічний стан захисних споруд цивільного захисту, який дозволяє привести укриття у готовність до використання за призначенням, що становить небезпеку для життя і здоров`я громадян, особливо в умовах воєнного стану, має наслідком невиконання вимог законодавства у сфері цивільного захисту, порушує інтереси держави (територіальної громади) та встановлені державою гарантії із забезпечення конституційних прав громадян на захист життя, здоров`я та власності.
Як вже зазначено, наведені вище положення нормативно-правових актів що регулюють спірні правовідносини у їх сукупності встановлюють, що для прийняття до комунальної власності спірних об`єктів є обов`язковим підписання відповідного акту приймання-передачі, що прямо передбачено статтею 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності". Водночас відповідний акт прийому-передачі не підписаний, прямим наслідком цього є те, що вказаний об`єкт до комунальної власності не прийнятий. Обов`язок прийняти захисні споруди у власність відповідача - є безумовним і беззастережним.
Беручи до уваги вищевикладене, зважаючи, що позивачем у визначеному законодавством порядку було прийнято рішення про передачу захисних споруд цивільного захисту до сфери управління відповідача, однак, відповідач ухиляється від вчинення дій, спрямованих на прийняття зазначеного майна, що в свою чергу, порушує право територіальної громади на забезпечення засобами колективного захисту та їх використання, а також, з метою усунення правової невизначеності статусу об`єктів цивільного захисту та застосування ефективного способу захисту у спірних правовідносинах, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо вимоги позивача про здійснення в установленому законодавством порядку оформлення та державної реєстрації речових прав щодо об`єктів передачі, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
Частиною 5 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 2 Кодексу цивільного захисту України захисні споруди цивільного захисту є інженерними спорудами, призначеними для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають унаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій або терористичних актів.
Відповідно до частини 2 статті 19 Кодексу цивільного захисту України, до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту належить: забезпечення цивільного захисту на відповідній території; виконання вимог законодавства щодо створення, використання, утримання, експлуатації та реконструкції об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту; здійснення контролю за станом утримання об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту; здійснення інших повноважень у сфері цивільного захисту, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.
Відповідно до частини 5 статті 32 Кодексу цивільного захисту України, порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд з фонду та ведення його обліку визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною 8 статті 32 Кодексу цивільного захисту України, утримання об`єктів фонду захисних споруд цивільного захисту у готовності до використання за призначенням та експлуатація таких об`єктів здійснюються їх власниками, користувачами, юридичними особами, на балансі яких вони перебувають (у тому числі утримання та експлуатація споруд, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації), за рахунок власних коштів та інших не заборонених законодавством джерел.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 №138 затверджено Порядок створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд із фонду та ведення його обліку, який визначає механізм створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту (далі захисні споруди), виключення таких споруд із фонду, ведення обліку сховищ, протирадіаційних укриттів, споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів, що є об`єктами відповідного фонду, а також статус таких об`єктів для забезпечення захисту населення.
В силу приписів пунктів 9, 10 Порядку №138, утримання фонду захисних споруд у готовності, до використання за призначенням, здійснюється їх балансоутримувачами. У разі використання однієї захисної споруди кількома суб`єктами господарювання вони беруть участь в її утриманні відповідно до договорів, укладених з балансоутримувачем захисної споруди. Балансоутримувачі можуть організовувати утримання та експлуатацію сховищ як протирадіаційних укриттів у разі відсутності потреби в таких сховищах відповідно до вимог щодо утримання та експлуатації захисних споруд.
Балансоутримувач забезпечує утримання захисних споруд та інших споруд, що повинні використовуватися для укриття населення, а також підтримання їх у стані, необхідному для приведення у готовність до використання за призначенням відповідно до вимог щодо утримання та експлуатації захисних споруд. Конкретний строк приведення захисної споруди в готовність до використання за призначенням (крім споруд, що відповідно до законодавства повинні перебувати в постійній готовності) зазначається в паспорті захисної споруди.
Згідно із статтею 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Суд відзначає, що бездіяльність органу місцевого самоврядування щодо державної реєстрації права комунальної власності та відсутність балансоутримувача захисних споруд безумовно призводить до неможливості забезпечити їх належний технічний стан, який дозволяє привести укриття у готовність до використання за призначенням, що становить небезпеку для життя і здоров`я громадян, особливо в умовах воєнного стану, має наслідком невиконання вимог законодавства не лише у сфері державної реєстрації й належного обліку комунального майна, а й у сфері цивільного захисту, чим порушуються інтереси держави й територіальної громади та встановлені державою гарантії із забезпечення конституційних прав громадян на захист життя і здоров`я.
Обставини відсутності державної реєстрації права комунальної власності на спірні укриття призводять не лише до ризиків вибуття цього комунального майна у майбутньому, а й ставлять під загрозу захист життя та здоров`я цивільного населення громади, сприяють свідомому невиконанню органом місцевого самоврядування вимог законодавства у сфері обороноздатності держави, порушенню встановлених державою гарантій забезпечення цивільного захисту, особливо у питаннях підтримання колективних засобів захисту, якими є захисні споруди, не забезпечують їх належну правову охорону та експлуатацію.
Вжиття заходів щодо державної реєстрації права комунальної власності на спірні захисні споруди є обов`язком відповідача, який в силу положень статтей 172, 327 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 10, частини 5 статті 16, частин 1, 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», реалізує повноваження власника такого нерухомого майна з метою його належного обліку, утримання та використання за цільовим призначенням.
Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, з метою недопущення правової невизначеності статусу об`єктів цивільного захисту та застосування ефективного способу цивільного захисту у спірних правовідносинах, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити дії щодо державної реєстрації права комунальної власності на спірні захисні споруди обгрунтовані та підлягають задоволенню.
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75. рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005).
Таким чином, під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.
Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі №922/2529/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (аналогічні висновки викладено у постанові колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, від 11.02.2020 у справі № 922/1159/19).
Суд також звертається до правової позиції, викладеної у пункті 42. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19 в якій вказано, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.
З ефективністю обраного способу захисту погодився і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.07.2022 у справі № 925/816/21 в подібних правововідносинах за позовом прокуратури в інтересах держави в особі регіонального відділення Фонду державного майна до міської ради. При цьому відхилив доводи касаційної скарги, залишив в силі рішення суду І інстанції, яким позовні вимоги задоволено частково, та постанову апеляційного суду. У даній справі щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Відповідача з неприйняття до комунальної власності територіальної громади з державної власності об`єкту нерухомості, суди вказали на те, що обраний Прокурором в цій частині спосіб захисту неефективним, оскільки не забезпечує відновлення порушених прав.
У постанові від 18.05.2022 у справі №580/4257/21 Верховний Суд зазначив, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Додатково суд звертає увагу, що в цьому випадку способом захисту прав позивача від протиправної бездіяльності відповідача є зобов`язання вчинити певні дії, тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Як підсумок, суд констатує, що з огляду на наведені положення нормативно-правових актів для прийняття до комунальної власності спірних об`єктів є обов`язковим підписання відповідного акту приймання-передачі, що прямо передбачено статтею 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", проте станом на час розгляду справи відповідний акт прийому-передачі не підписаний, вказані об`єкти до комунальної власності не прийняті.
Враховуючи правову природу захисних споруд, неприйняття таких до сфери управління відповідача не забезпечує їх належну правову охорону, утримання та експлуатацію, не забезпечує виконання державою функції цивільного захисту населення, яка є пріоритетною в умовах воєнного стану, що призводить до порушення встановлених державою гарантій забезпечення захисту мирного населення, особливо у питаннях підтримання колективних засобів захисту, якими є захисні споруди та інші місця можливого перебування людей, для збереження їх життя та здоров`я під час військової агресії.
З огляду на наведене, суд приходить до узагальненого висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття до комунальної власності чотирьох захисних споруд цивільного захисту шляхом підписання акту приймання-передачі та здійснення в установленому законодавством порядку оформлення та державної реєстрації речових прав щодо об`єктів передачі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи відповідача, які фактично зводяться до тверджень про відсутність підстав для зобов`язання Чернівецької міської ради вчинити дії щодо прийняття об`єктів цивільного захисту у комунальну власність, судом відхиляються, оскільки, такі спростовуються матеріалами справи та вищенаведеними висновками суду.
Так, щодо тверджень відповідача про те, що для даної справи преюдиціальними обставинами є встановлені по справі №910/7435/24, а саме, що Чернівецька обласна державна адміністрація (обласна військова адміністрація) листом від 23.05.2022 №01.62-20/3727 надала згоду на безоплатну передачу до сфери управління Чернівецької обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації) захисних споруд цивільного захисту, суд зазначає наступне.
На виконання рішення Господарського суду м. Києва від 12.09.2024 у справі №910/7435/24, яке було залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2024, відбулася передача нерухомого майна ЗСЦЗ, а саме: сховища №96042 (м. Чернівці, вул. Зелена, 3); сховища №96037 (м. Чернівці, вул. Я. Мудрого, 31); сховища №96066 (м. Чернівці, вул. Зелена, 5Д); сховища №96060 (м. Чернівці, вул. Коломийська, 9) із сфери управління Фонду державного майна України до сфери управління Чернівецької обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації) за актами приймання передачі від 24.12.2024, затвердженими розпорядженням Голови Чернівецької ОДА від 26.12.2024 №1454-р, та здійснено державну реєстрацію речових прав на означені ЗСЦЗ за Чернівецькою обласною державною адміністрацією.
Однак, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.04.2025 (справа №910/7435/24/) частково задоволено касаційну скаргу Чернівецької ОДА, а саме: скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 12.09.2024 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2024 у справі №910/7435/24; провадження у даній справі закрито.
Підставою для скасування судових рішень зазначено: «…колегія суддів зазначає, що вирішення судом цього спору, який виник між державою в особі РВ ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях та державою в особі Чернівецької обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації), не відповідатиме меті ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, оскільки зводитиметься до розгляду державою в особі уповноваженого нею органу (суду) спору між іншими її органами, тобто спору держави із самою собою. Верховний Суд також зазначає, що невідповідність меті вирішення публічно правового спору та завданням адміністративного судочинства обумовлює потребу розв`язання такого спору в межах існуючих адміністративних процедур, а не в судовому порядку. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 815/6347/17.»
Надалі, ухвалою господарського суду м. Києва від 20.05.2025 у справі № 910/7435/24 (із змінами від 12.06.2025) задоволено заяву Чернівецької обласної державної адміністрації (Чернівецької ОВА) та застосовано поворот виконання рішення Господарського суду м. Києва від 12.09.2024 у цій справі шляхом зобов`язання Фонду державного майна України вчинити дії щодо прийняття із сфери управління Чернівецької обласної військової адміністрації чотирьох захисних споруд цивільного захисту шляхом підписання акту приймання-передачі та здійснення в установленому законодавством порядку оформлення та державної реєстрації речових прав щодо об`єктів передачі.
Згідно із частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд зазначає, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, постанова Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 910/2164/18).
Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 902/201/19).
У постанові Верховного Суду від 05.09.2023 у справі №910/11761/21 викладено висновок про те, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16, від 19.12.2019 у справі № 520/11429/17.
Отже, преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було би не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 910/4316/22, від 16.05.2023 у справі № 910/17367/20, від 29.06.2021 у справі № 910/11287/16.
Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиціальних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиціальних обставин, передбачених статтею 75 Господарського процесуального кодексу України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими Господарського процесуального кодексу України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиціальних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 921/186/23, від 13.02.2024 у справі № 910/14138/22, від 31.10.2023 у справі № 902/670/22.
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19). Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії.
Чернівецька обласна державна адміністрація (обласна військова адміністрація) на виконання ухвали господарського суду м. Києва від 20.05.2025 у справі № 910/7435/24 про поворот виконання рішення Господарського суду м. Києва від 12.09.2024 за актами приймання-передачі від 25.07.2025 повернула вказані захисні споруди цивільного захисту до сфери управління Фонду державного майна України.
Відтак, з врахуванням вищевикладеного, встановлені у справі №910/7435/24 обставини не є преюдиційними для господарського суду під час розгляду даної справи.
Щодо доводів відповідача про те, що питання прийняття у комунальну власність та оформлення державної реєстрації речових прав є виключними дискреційними повноваженнями міської ради, суд зазначає наступне.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. 
Пунктом 51 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність. Водночас, частиною другою статті 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом. 
Слід зауважити, що передавання захисних споруд цивільного захисту саме у комунальну власність повністю узгоджується з повноваженнями органів місцевого самоврядування у сфері цивільного захисту.
Судова практика Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиставна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, еrіеs A no. 130).
Дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві iз застосуванням слова "може". Вищевказана правова позиція щодо дискреційних повноважень суб`єктів владних повноважень узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 у справі №816/591/15-а. 
Конституційний Суд України визнає за органом публічної влади право на певні дискреційні повноваження у прийнятті рішень та застерігає, що "цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого, - наявність можливості в особи передбачати дії цих органів" (абзац 3 підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.06.2016 № 3-рп/2016).
Верховний Суд зазначає, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли існує лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, тобто, коли у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.02.2024 у справі №914/2223/22, від 18.05.2023 у справі № 910/2417/20, від 15.02.2022 у справі №914/20 55/18. 
З урахуванням викладеного, задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про передачу об`єктів нерухомого майна в комунальну власність Чернівецької міської ради не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження, оскільки міська рада позбавлена, в цьому випадку, права адміністративного розсуду з огляду на наявний лише один правомірний та законодавчо визначений варіант поведінки, що мало наслідком висновок суду про обгрунтованість позовних вимог.
Крім того, позовна вимога в цій справі покликана не на прийняття судом рішення замість відповідача, а на зобов`язання вчинити конкретні дії, передбачені чинним законодавством, оскільки, саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля і протиправної бездіяльності в органах влади.
Окрім того, твердження відповідача про те, що спірні захисні споруди перебувають у неготовому до використання за призначенням стані суд відхиляє, оскільки згідно з нормами Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" передача з державної у комунальну власність захисних споруд цивільного захисту відбувається безоплатно, і такий обов`язок прийняти захисні споруди у власність відповідача є безумовним і беззастережним.
Доводи відповідача про те, що вирішення даного спору можливе лише за правилами адміністративного судочинства, спростовуються наступним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду, та справи у спорах щодо продажу пакетів акцій, що належать державі у статутному капіталі банків; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.
Як встановлено судом, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Чернівецької міської ради в якому просить зобов`язати Чернівецьку міську раду прийняти у комунальну власність чотири захисних споруди цивільного захисту: №96042, що розташована у м. Чернівці по вул. Зелена, 3; №96037, що розташована у м. Чернівці по вул. Я. Мудрого, 31-С; №96066, що розташована у м. Чернівці по вул. Зелена, 5-Д, приміщення 1; №96060, що розташована у м. Чернівці по вул. Коломийська, 9-А шляхом підписання акту приймання-передачі та здійснення в установленому законодавством порядку оформлення та державної реєстрації речових прав щодо об`єктів передачі. 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01.04.2025 у справі № 909/1046/23, від 10.03.2025 у справі № 912/2027/24, від 23.04.2024 у справі № 920/1114/21.
Право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також, встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил юрисдикції у господарських судах (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.08.2019 у справі № 916/142/19).
В разі якщо держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цивільних правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції.
В судовому процесі, зокрема, господарському, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Отже, під час розгляду спору в суді фактичною стороною у справі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №915/478/18 сформульовано правову позицію згідно з якою поведінка органів, через які діє держава у цивільних або адміністративних відносинах, розглядається як поведінка держави у цивільних або адміністративних відносинах.
Отже, як у цивільних, так і в адміністративних відносинах органи, через які діє держава, не мають власних прав і обов`язків, але наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних відносинах. Держава в особі відповідних органів може брати участь в судових процесах, в тому числі в якості позивача, за правилами цивільного, господарського або адміністративного судочинства, виходячи, в першу чергу, із суті правовідносин та з урахуванням, зокрема, суб`єктного складу сторін та інших чинників, які можуть впливати на визначення юрисдикції судів.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України справами у публічно-правових спорах, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, в тому числі делегованих повноважень.
Вирішення судом так званого "компетенційного" спору між суб`єктами владних повноважень у широкому розумінні спрямоване саме на захист прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, оскільки сприяє досягненню юридичної визначеності у відносинах між особами приватного права та органами державної влади. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 815/6347/17.
Однак спір у цій справі не є компетенційним, оскільки в цьому випадку не йдеться про спір щодо розмежування компетенції між РВ ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях та Чернівецькою міською радою.
При цьому поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" слід тлумачити як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 815/6347/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі 367/4695/20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2018 у справі №914/582/17 зазначила, що справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника майна, а також інших спорах, які виникають з майнових відносин приватно - правового характеру, за відповідного складу сторін підвідомчі господарським судам.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №915/1377/17 вказано, що у випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції та відповідно не повинен вирішуватися адміністративним судом.
У даній справі вирішується спір, пов`язаний з переходом права власності на нерухоме майно від одного суб`єкта до іншого, який виник з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника майна, отже, цей судовий спір відноситься до юрисдикції господарських судів.
Як визначено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі “Руїз Торіха проти Іспанії” вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стандарт доказування “вірогідності доказів”, який на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказаної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20.
На підставі викладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 статті 129 ГПК України покладаються судом на відповідача. 
Керуючись ст. 2, 3, 4, 20, 46, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Зобов`язати Чернівецьку міську раду (58000, м. Чернівці, Площа Центральна, 1, код ЄДРПОУ 36068147) прийняти у комунальну власність чотири захисних споруди цивільного захисту: №96042, що розташована у м. Чернівці по вул. Зелена, 3; №96037, що розташована у м. Чернівці по вул. Я. Мудрого, 31-С; №96066, що розташована у м. Чернівці по вул. Зелена, 5-Д, приміщення 1; №96060, що розташована у м. Чернівці по вул. Коломийська, 9-А шляхом підписання акту приймання-передачі та здійснення в установленому законодавством порядку оформлення та державної реєстрації речових прав щодо об`єктів передачі. 
3. Стягнути з Чернівецької міської ради (58000, м. Чернівці, Площа Центральна, 1, код ЄДРПОУ 36068147) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях (76019, м. Івано-Франківськ, вул. Василіянок, 48, код ЄДРПОУ 42891875) судовий збір в сумі 4844,80 грн за наступними реквізитами: отримувач – Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, Код 42891875, Банк отримувача – Державна казначейська служба України м. Київ, р/р UA338201720343140002000142097, МФО 820172.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 01.05.2026.

Суддя С.О.Миронюк