Справа № 473/2171/23

РІШЕННЯ
іменем України

"12" червня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого – судді Вуїва О.В., 
за участю: секретаря судового засідання Москаленко С.Л., позивачки ОСОБА_1 , представниці позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, стягнення компенсації за частку в спільному майні,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.
Під час розгляду справи представниця позивачки ОСОБА_2 неодноразово уточнювала вимоги ОСОБА_1 . 
Зокрема, 23 жовтня 2023 року від представниці позивачки ОСОБА_2 надійшов уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права спільної власності, поділ спільного майна подружжя, стягнення компенсації за частку в спільному майні.
27 березня 2025 року від представниці позивачки ОСОБА_2 надійшов уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, стягнення компенсації за частку в спільному майні (остаточна редакція позову, який був прийнятий судом до провадження), у якому представниця позивачки вказувала, що з 2000 року до 20 квітня 2021 року ОСОБА_1 проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
20 квітня 2021 року сторони зареєстрували між собою шлюб, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2023 року було розірвано.
Мають двох спільних дітей: повнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
За час спільного проживання сторони спільною працею та за спільні кошти набули наступне майно: 
-нежитлове приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 із земельною ділянкою площею 0,12 га, розташованою за цією ж адресою, призначеною для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4822082601:04:026:0200;
-Приватне підприємство «Алієв» з місцезнаходженням за адресою: АДРЕСА_2 .
Також за період спільного проживання сторони спільно набули транспортні засоби – автомобіль «RENAULT MEGANE», 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , вартістю на час вирішення спору у 257 391 грн, та мікроавтобус «FORD TRANSIT», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , вартістю на час вирішення спору у 147 224 грн, які відповідач відчужив без згоди позивачки на користь третіх осіб.
Оскільки частина вказаного майна набута сторонами спільно поза шлюбом, проте в період спільного проживання однією сім`єю, а тому представниця позивачки просила: встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по 20 квітня 2021 року; визнати нежитлове приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а також частку в статутному капіталі ПП «Алієв» спільною сумісною власністю сторін; провести поділ майна шляхом визнання за позивачкою права власності на частку нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 , а також частку статутного капіталу ПП «Алієв»; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки вартості відчужених відповідачем транспортних засобів у розмірі 202 307,50 грн.
14 квітня 2025 року представник відповідача ОСОБА_3 надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав. Заперечення проти позову обґрунтовував тим, що з 30 серпня 1994 року до 15 лютого 2019 року відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою - ОСОБА_7 , що виключає поширення на майно, набуте сторонами до 2019 року, інституту спільної сумісної власності як такого, що придбане під час проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах. При цьому, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом взагалі не передбачено. З урахуванням цих обставин та виходячи з відсутності в матеріалах справи доказів проживання сторін однією сім?єю у період з 16 лютого 2019 року до 20 квітня 2021 року, зокрема наявності у них спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, участі позивачки у будівництві нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 , яке було побудоване до реєстрації між сторонами шлюбу, тобто не є спільною власністю сторін, а тому представник відповідача просив відмовити у частині вимог про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім?єю, визнанні спірного нежитлового приміщення (кафе) разом із відповідною земельною ділянкою спільною власністю сторін із подальшим поділом майна. 
Також у відзиві представник відповідача вказував на безпідставність вимог ОСОБА_1 про визнання спільною власністю сторін частки у статутному капіталі та поділ статутного капіталу ПП «Алієв» з тієї підстави, що вказане підприємство було зареєстроване до реєстрації між сторонами шлюбу, а тому не є їх спільною власністю. При цьому, заявляючи вказані вимоги, позивачка не надала жодних доказів про внесення у статутний капітал ПП « ОСОБА_8 » коштів, які були сумісною власністю сторін спору, та не врахувала, що при поділі майна інший з подружжя, який не є безпосереднім власником майна, внесеного у статутний капітал товариства, набуває право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі, а не отримання частки самого статутного капіталу.
Крім цього, у відзиві представник відповідача не погодився з вимогами ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації половини вартості транспортного засобу «FORD TRANSIT», оскільки він був набутий ОСОБА_4 за час перебування в іншому зареєстрованому шлюбі, а тому не мав статусу спільної власності сторін, а також в частині стягнення з останнього вартості автомобіля «RENAULT MEGANE», оскільки позивачка зі свого боку одноосібно відчужила подібний за вартістю автомобіль «OPEL ZAFIRA», що перебував у спільній власності сторін, а тому має право лише на компенсацію різниці у вартості транспортних засобів за умови доведення, що вартість автомобіля «RENAULT MEGANE» є вищою, ніж реалізований нею автомобіль.
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представниця ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним в позові.
В судовому засіданні, яке проводилося без участі відповідача ОСОБА_4 , його представник ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов.
Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідача ОСОБА_4 , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , представниці позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.
Зокрема, суд встановив, що 20 квітня 2021 року сторони зареєстрували між собою шлюб, який рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 квітня 2023 року було розірвано.
Мають двох спільних дітей: повнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітню доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
За час спільного проживання сторони спільною працею та за спільні кошти набули майно, яке позивачка бажає поділити, проте сторони не можуть досягти згоди щодо порядку такого поділу. 
Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

1)В частині вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу:
При вирішенні вказаної вимоги слід встановити, чи є обраний позивачкою спосіб захисту свого права належним та ефективним у розумінні можливості відновлення балансу між правами та інтересами сторін. У зв?язку з цим слід звернутися до сформованої у цій частині практики Верховного Суду.
Зокрема, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.
Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).
Разом з тим у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі вважала, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
За встановленого, окрема вимога ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу не підлягає задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту прав позивачки. Однак суд, при розгляді спору, вирішує питання щодо встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу як окремої обставини, що має значення для вирішення спору.
При встановленні вказаної обставини суд виходить з того, що Верховний Суд неодноразово, зокрема у своїх постановах від 13 листопада 2019 року у справі № 638/20216/16-ц, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19, від 12 січня 2024 року у справі № 755/20288/21, від 26 листопада 2024 року у справі № 758/7736/22 та інших зазначав, що положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України, який діяв до 31 грудня 2003 року, не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Зокрема, зазначене положення передбачене ст. 74 СК України. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.
За такого, суд не вбачає підстав для встановлення обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім?єю до 01 січня 2004 року.
Що стосується доводів сторони позивачки про спільне проживання сторін однією сім?єю протягом періоду з 01 січня 2004 року до 15 лютого 2019 року, то в цій частині слід зазначити наступне.
Згідно ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
При цьому, відповідно до ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.
У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
З урахуванням положень ст. 25 СК України, положення ст. 74 цього Кодексу поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають як у шлюбі між собою, так і в будь-якому іншому шлюбі. Тому застосування положень ст. 74 СК України до осіб, які проживають однією сім?єю без реєстрації шлюбу (щодо належності їм майна, набутого у період такого проживання, на праві спільної сумісної власності), можливе лише за умови, що жоден з них у це період не перебував в іншому шлюбі, оскільки перебування будь-кого з них в іншому шлюбі виключає поширення на спірне майно інституту спільної сумісної власності як такого, що придбане під час проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2023 року у справі №750/14365/21.
З матеріалів справи (т. 2, а.с. 192) вбачається, що з 30 серпня 1994 року до 15 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , що виключає поширення на майно, набуте сторонами до лютого 2019 року, інституту спільної сумісної власності як такого, що придбане під час проживання сторін у фактичних шлюбних відносинах, а тому підстави для констатації судом факту спільного проживання сторін протягом вказаного періоду відсутні, оскільки не мають жодного правового значення для вирішення спору.
Що стосується встановлення обставини спільного проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу у період з 16 лютого 2019 року до 20 квітня 2021 року, то в цій частині суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Тобто, для «фактичного подружжя» повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені ст. 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Саме лише встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без вирішення питання виникнення, зміни або припинення юридичних наслідків чинним законодавством не передбачено.
Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України.
Для визначення осіб такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц викладено правовий висновок про те, що відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Ураховуючи наведене, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (ст. 3, 74 СК України).
При застосуванні ст. 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. 
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. 
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.
До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 23 квітня 2025 року у справі № 758/8734/21 та інших.
Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства тощо. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.
Встановлення обставини спільного проживання сторін з 16 лютого 2019 року до 20 квітня 2021 року має правове значення для вирішення спору, оскільки частина набутого сторонами майна було придбане саме у цей період, а тому від встановлення такої обставини напряму залежить питання визначення правового статусу спірного майна та вирішення питання про його поділ.
Суд вважає доведеною належними, допустимими та достатніми доказами ту обставину, що у період з 16 лютого 2019 року до 20 квітня 2021 року сторони перебували між собою у фактичних «подружніх» стосунках без реєстрації шлюбу як такі, що спільно проживали, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, що спочатку не оспорювалася, а навпаки визнавалася стороною відповідача.
Зокрема, вказану обставину визнавав ОСОБА_4 у поданому ним зустрічному позові від 06 червня 2023 року (т. 1, а.с. 130-132).
Також вказана обставина визнавалася в підготовчому засіданні й попереднім представником відповідача ОСОБА_13 , що зафіксовано у протоколі та технічному записі судового засідання від 23 червня 2023 року, а також в ухвалі суду від 23 червня 2023 року, якою представниці позивачки ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні клопотання про виклик та допит свідків з метою підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім?єю до реєстрації шлюбу з тієї підстави, що сторона відповідача не оспорювала обставину, для доведення якої було подане відповідне клопотання (т. 1, а.с. 178-179, 184-188).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 
В подальшому представник відповідача ОСОБА_3 просив прийняти відмову відповідача від визнання факту спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу, вказуючи на те, що ОСОБА_4 вказану обставину не визнавав, жодних заяв по суті справи з визнанням такої обставини не підписував та не уповноважував на визнання такої обставини свого представника. Проте на підтвердження своїх доводів жодних доказів не надав.
Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Оскільки сторона відповідача не довела наявності обставин, передбачених ч. 2 ст. 82 ЦПК України, а тому суд не вбачав підстав для задоволення вказаного клопотання представника відповідача ОСОБА_3 .
Додатково факт спільного проживання сторін однією сім?єю без реєстрації шлюбу з 16 лютого 2019 року до 20 квітня 2021 року повністю підтвердився наступними доказами:
-показаннями свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що з 2008 року її батьки – сторони у справі – почали постійно проживати разом однією сім?єю в придбаному ними житловому будинку по АДРЕСА_3 , мали спільний бюджет, вели спільне господарство, спільно придбавали майно, разом утримували її (доньку) матеріально. У 2010 році у них народилася донька ОСОБА_6 (сестра свідка), яку також спільно утримували батьки. Після початку спільного проживання батьки відкрили палатку, на місці якої в подальшому розпочали будівництво та побудували кафе, що є об?єктом поділу, спільно забезпечували його функціонування, разом придбавали транспортні засоби, спільно вирішували інші сімейні та господарські питання, а також питання підприємницької діяльності. Однак з середини 2023 року сторони припинили сімейні відносини, що було наслідком погіршення між ними стосунків, сварок, скандалів. З цього часу почали проживати окремо, діяльністю кафе займається виключно батько. Між сторонами виник спір щодо поділу майна, який вони не можуть вирішити добровільно. До 2008 року спільне проживання батьків не було постійним;
-показаннями свідка ОСОБА_10 , яка пояснила, що у 2000 році сторони розпочали між собою сімейні стосунки, разом проживали, вели спільне господарство, спільно займалися вирощуванням та продажем овочів. У 2001 році у них народилася донька ОСОБА_14 . У 2008 році сторони придбали будинок, у якому почали спільно постійно проживати. У 2010 році у них народилася друга донька ОСОБА_6 . Під час спільного проживання сторони займалися господарством, мали спільний бюджет. У 2017 році останні отримали земельну ділянку, на якій поставили торгову палатку, на місці якої в подальшому побудували спірне кафе. Будівництво кафе здійснювалося за рахунок спільних коштів, отриманих сторонами від продажу сільськогосподарської продукції, та худоби. У 2019 році сторони завершили будівництво кафе, діяльність якого в подальшому забезпечували спільно. У 2021 році сторони офіційно одружилися, однак вже з 2022 року між ними почалися скандали, а з початку 2023 року сімейні відносини між ОСОБА_8 значно погіршилися, останні припинили між собою сімейні стосунки;
-показаннями свідка ОСОБА_11 , як пояснила, що приблизно у 2000 році сторони створили сім?ю та почали проживати разом, а в подальшому придбали власний будинок. Під час спільного проживання у них народилося двоє дітей, сторони мали спільний бюджет, тримали велике господарство, набули багато майна, техніки, придбавали транспортні засоби, меблі тощо. У 2017 році останні отримали земельну ділянку, на якій поставили торгову палатку, на місці якої в подальшому побудували спірне кафе. Будівництво кафе здійснювалося за рахунок спільних коштів, отриманих сторонами від підприємницької діяльності, усі сімейні кошти вкладалися в будівництво та організацію роботи кафе. Після закінчення будівництва кафе сторони спільно забезпечували його роботу. У 2021 році сторони офіційно одружилися, однак вже з 2022 року між ними почалися непорозуміння, а через півтора роки після початку агресії рф проти України останні припинили між собою сімейні стосунки;
-показаннями свідка ОСОБА_12 , як пояснила, що у 2019 році вона почала працювати в належному сторонам кафе. Сторони спільно забезпечували його роботу. У 2021 році сторони офіційно одружилися, однак вже з 2022 року між ними почалися непорозуміння, а через півтора роки після початку агресії рф проти України останні припинили між собою сімейні стосунки;
- фактом народження у сторін двох спільних дітей: ІНФОРМАЦІЯ_3 – доньки ОСОБА_15 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 – доньки ОСОБА_6 (що визнається сторонами);
- характеристикою ОСОБА_1 від 17 квітня 2023 року, виданою Дорошівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області (т. 1, а.с. 60), згідно якої ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 2007 року мешкали однією сім?єю у власному будинку, виховували двох спільних дітей, вели спільне господарство. Відносини у родині протягом останніх 15 років були доброзичливими, довірливими;
- копією фотокарток із спільним зображенням сторін у різні періоди їхнього життя (т. 1, а.с. 62-65);
- письмовими поясненнями ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 66-67, 69-70, 73, 74, 75-76).

2)В частині вимоги ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя:
Визначення правового статусу майна як спільної сумісної власності подружжя, підстави та порядок його поділу регулюються положеннями глави 8 Сімейного кодексу України.
Як раніше встановлено судом, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, також поширюються вказані положення (ст. 74 СК України).
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі – постанова Пленуму), а саме в п.п. 23, 24 зазначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами тощо.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Така правова позиція сформована Верховним Судом та викладена в постановах від 24 травня 2019 року у справі № 360/303/17-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 648/2988/16-ц, від 14 листопада 2019 року у справі №570/4823/15-ц, від 27 січня 2020 року у справі №442/8047/16-ц, від 07 квітня 2020 року у справі №199/3645/17 та інших. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 69, ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Положення ч. 1 ст. 70 СК України, п. 30 постанови Пленуму вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п. 22 постанови Пленуму поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України, з урахуванням роз`яснень, наданих в п. 25 постанови Пленуму, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Аналогічні висновки викладені й в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18, від 07 грудня 2022 року в справі № 553/3266/15-ц, від 20 березня 2024 року у справі № 569/4844/22 та інших.
З показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також матеріалів справи (т. 1, а.с. 30-52, 66-67, 69-70, 73-76; т. 2, а.с. 77-85, 220-221, 235-246) вбачається, що колишнє подружжя ОСОБА_8 набуло нежитлове приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 спільною працею та за спільні кошти в період проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу.
При цьому, 06 червня 2019 року, тобто після початку проживання сторін однією сім`єю, ОСОБА_4 , як забудовник, отримав будівельний паспорт.
Згідно копій технічних паспортів на нежитлове приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 , а також довідки КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 22 травня 2024 року №199: кафе А-1, кафе А’-1, кафе А’’-1, прибудова а-1, прибудова а’-1, господарча будівля Б, навіс В побудовані у 2019 році; тераса а’’-1, адмінбудівля Г-1 (самочинно збудована), тераса г-1, навіс Д-1 побудовані у 2024 році. 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 19 квітня 2023 року №329631556 станом на дату формування витягу за ОСОБА_4 зареєстровано кафе (складається з кафе А-1, господарчої будівлі Б, навісу В), дата реєстрації права власності – 09 жовтня 2019 року, підстава – рішення державного реєстратора Вознесенської районної державної адміністрації про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15 жовтня 2019 року, індексний номер 49154340.
Водночас, будівництво здійснювалося на земельній ділянці площею 0,12 га, розташованій за цією ж адресою, призначеній для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий №4822082601:04:026:0200, яка набута відповідачем у 2009 році, тобто на момент набуття була його особистою власністю.
Однак, якщо на земельній ділянці, що знаходиться в особистій власності одного з подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19 та інших.
Проте у своєму уточненому позові (в остаточній редакції) ОСОБА_1 не заявляла вимог щодо поділу вказаної земельної ділянки, а тому вказане питання не було предметом судового розгляду, враховуючи встановлений законом принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України). 
Таким чином, поділу підлягає виключно нежитлове приміщення (кафе).
При вирішенні питання щодо поділу кафе з врахуванням принципу рівності часток сторін, суд виходить з наступного.
Як вбачається з висновку судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 31 липня 2024 року №24-1419, а також інших матеріалів справи (т. 2, а.с. 77-84, 85, 106-150), після набуття нежитлового приміщення (кафе) загальна площа вказаного майна була збільшена за рахунок самочинного будівництва адмінбудівлі Г-1 площею 60,5 кв.м., внаслідок цього вартість нежитлового приміщення (кафе) збільшилася на третину.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Аналогічні висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17.
Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна (п. 2.3 «Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55).
Схожі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19.
З урахуванням встановлених обставин, відсутності у матеріалах справи доказів можливості поділу нежитлового приміщення в натурі відповідно до часток його співвласників, варіантів такого поділу, наявності в складі вказаного майна самочинно збудованих будівель (які не підлягають поділу), відсутності передумов для отримання одним з подружжя грошової компенсації замість його частки, суд приходить до висновку про неможливість проведення реального поділу майна відповідно до часток співвласників з виділенням кожному з подружжя окремої його частки, а тому (з урахуванням позовних вимог) вважає необхідним визнати за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частку нежитлового приміщення (без урахування самочинно збудованого нерухомого майна). 
У той же час, вимога ОСОБА_1 про попереднє визнання вищезазначеного майна спільною сумісною власністю сторін не підлягає задоволенню, оскільки, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц та у постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 204/4708/17, попереднє зазначення судом в резолютивній частині рішення про поділ майна подружжя факту, що майно, яке підлягає поділу, є спільною сумісною власністю сторін, не є необхідним та не є ефективним способом захисту права на майно.
Що стосується вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю та поділ частки в статутному капіталі Приватного підприємства «Алієв», то в цій частині суд зазначає наступне.
Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 визначено, що саме статутний капітал та майно приватного підприємства (а не саме підприємство, як єдиний майновий комплекс) може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Водночас, у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 зазначено, що з моменту внесення грошових коштів чи іншого спільного майна подружжя як вкладу в підприємницьке товариство, таке майно належить на праві власності самому товариству, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. У той же час, статутний капітал приватного підприємства – юридичної особи або майно приватного підприємства – єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).
Разом з тим, Верховний Суд у своїй постанові від 10 листопада 2021 року у справі №496/1249/13-ц вкотре підкреслив раніше неодноразово висловлену правову позицію, що майно юридичної особи не підлягає поділу між подружжям у разі розлучення. У постанові наголошено, що навіть якщо майно подружжя знаходиться у власності юридичної особи, зареєстрованої у формі приватного підприємства, то подружжя може поділити не саме майно, а частку в статутному капіталі цієї юридичної особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц зазначено, що один з подружжя при поділі спільного сумісного майна може претендувати на виплату частки у статутному капіталі, що є відмінним від виплати половини вартості внеску засновника у статутний капітал цього товариства. Вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилась (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась).
Таким чином, частка у статутному капіталі приватного підприємства дійсно може бути об`єктом поділу між подружжям у разі, якщо підприємство було створене у період перебування сторін у шлюбі, спільного проживання однією сім`єю або за рахунок спільних коштів та майна.
З копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19 квітня 2023 року (т. 1, а.с. 53-58) вбачається, що Приватне підприємство «Алієв» було створене (зареєстроване) відповідачем 23 квітня 2013 року, номер запису в реєстрі 15211020000000984. Єдиним засновником та учасником юридичної особи є ОСОБА_4 . Розмір частки засновника (учасника) юридичної особи становить 100 %. Розмір статутного капіталу ПП «Алієв» на час створення підприємства становив 1 000 грн та на час формування витягу не змінився. 
При цьому, суд нагадує, що набуте сторонами (одним із сторін) до 16 лютого 2019 року майно не є їх спільною сумісною власністю, оскільки придбане у період перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.
Одночасно суд не приймає до уваги твердження сторони позивачки про те, що Приватне підприємство «Алієв» здійснює свою діяльність у тому числі й за рахунок внесених сторонами спільних коштів, а фактичний розмір статутного капіталу значно зріс у порівняні з розміром на час створення підприємства, оскільки:
-такі твердження спростовуються копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19 квітня 2023 року (т. 1, а.с. 53-58), з якого вбачається, що розмір статутного капіталу ПП «Алієв» на час створення підприємства становив 1 000 грн та на час розгляду справи не змінився;
-матеріали справи не містять інших (жодних) доказів, що фактичний розмір статутного капіталу підприємства значно зріс у порівняні з розміром на час створення підприємства. При цьому позивачкою не надано також жодної інформації щодо того, за рахунок яких коштів та майна зріс статутний капітал (із зазначенням грошового вираження внесків та нового розміру статутного капіталу), а також часу чи періоду, протягом якого такі внески здійснювалися. 
Згідно з ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У той же час, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ЦПК України, втрачає сенс.
За встановленого, в цій частині вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

3)В частині вимоги ОСОБА_17 про стягнення компенсації за частку в спільному майні:
Суд нагадує, що визначення правового статусу майна як спільної сумісної власності подружжя, підстави та порядок його поділу регулюються положеннями глави 8 Сімейного кодексу України.
Як раніше встановлено судом, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, також поширюються вказані положення (ст. 74 СК України).
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.
У постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19, від 11 червня 2025 року у справі № 686/29950/23, від 16 липня 2025 року у справі № 442/6545/22 касаційний суд зазначив, що право на компенсацію вартості частки відчуженого спільного майна подружжя має інший з подружжя також у разі здійснення відчуження не лише після розірвання шлюбу, але й у період перебування сторін у шлюбі за умови, що таке відчуження було здійснене без згоди іншого з подружжя, а отримані кошти не були використані на потреби сім?ї. 
Факт отримання згоди іншого з подружжя на продаж спільного цінного майна та використання коштів, отриманих від продажу такого майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.
Судом встановлено, що за період спільного проживання однією сім?єю сторони спільно набули транспортний засіб – автомобіль «RENAULT MEGANE», 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 (дата набуття – 12 лютого 2021 року), який відповідач відчужив на користь ОСОБА_18 26 червня 2021 року. Вартість транспортного засобу на момент придбання (згідно договору) - 89 000 грн, вартість на момент продажу (згідно договору) – 150 000 грн.
Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що позивачка надавала відповідачу згоду на відчуження вказаного транспортного засобу, а відповідач отримані від реалізації рухомого майна кошти витратив на потреби або в інтересах сім`ї.
При цьому, у відзиві на уточнену позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 фактично визнав право позивачки на отримання компенсації вартості частки відчуженого відповідачем автомобіля «RENAULT MEGANE» за певних умов.
За таких обставин, ОСОБА_1 має право на стягнення компенсації вартості частки відчуженого майна.
Відповідно до Звіту про оцінку майна ФОП « ОСОБА_19 » від 16 листопада 2022 року (т. 1, а.с. 273-283) дійсна ринкова вартість автомобіля «RENAULT MEGANE», 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , на дату оцінки становить 257 391 грн.
Доказів, що б спростували вказану вартість транспортного засобу, матеріали справи не містять.
За встановленого, ОСОБА_1 має право на отримання компенсації частки дійсної ринкової вартості автомобіля «RENAULT MEGANE» у розмірі 128 695,50 грн.
Що стосується доводів представника відповідача ОСОБА_3 про те, що позивачка має право на отримання компенсації вартості частки відчуженого відповідачем автомобіля «RENAULT MEGANE» лише за умови доведення, що ринкова вартість вказаного транспортного засобу перевищує ринкову вартість відчуженого нею (без згоди ОСОБА_4 ) подібного за вартістю автомобіля «OPEL ZAFIRA», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , що був набутий позивачкою 21 липня 2021 року та перебував у спільній власності сторін, то в цій частині суд вказані доводи відхиляє з тієї підстави, що стороною відповідача не надано, а матеріали справи не містять жодних доказів, що б вказували на дійсну ринкову вартість вказаного або аналогічного за характеристиками транспортного засобу на час розгляду справи, що унеможливлює врахування цієї обставини. Однак це не позбавляє відповідача ОСОБА_4 права звернутися з вимогою про стягнення частки вартості автомобіля «OPEL ZAFIRA» в окремому порядку. 
Проте суд не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 компенсації частки вартості транспортного засобу «FORD TRANSIT», 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , оскільки вказаний автомобіль відповідач придбав 15 жовтня 2016 року, тобто в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , а тому вказане майно не належить до спільної сумісної власності сторін та не підлягає поділу (обґрунтування дивитись вище).

4) В частині розподілу судових витрат:
За наслідками розгляду справи суд розподіляє між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Понесені сторонами та підтверджені матеріалами справи на час вирішення спору судові витрати становлять:
- позивачки: 13 420 грн судового збору за подачу позову до суду; 536,80 грн судового збору за подачу заяви про забезпечення позову; витрати на проведення оцінки спірного майна у розмірі 7 400 грн;
- відповідача – 32 714,50 грн витрат за проведення судової експертизи (примітка: витрати відповідача на сплату судового збору за подачу зустрічних позовів у розмірах 2 620 грн та 1362,82 грн не приймаються в якості судових витрат, оскільки вказані позови судом не розглядалися).
Суд задовольнив вимоги ОСОБА_1 щодо поділу нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 , вартість якого згідно висновку судової експертизи (без врахування самочинно збудованого майна) становить 1 001 375 грн, шляхом визнання за позивачкою права власності на частку вказаного майна.
Також суд в порядку поділу майна частково задовольнив вимогу позивачки про стягнення компенсації за частку в спільному майні шляхом стягнення частки ринкової вартості автомобіля «RENAULT MEGANE» у розмірі у розмірі 128 695,50 грн.
В іншій частині вимог (про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю, поділ статутного капіталу ПП «Алієв» розміром 1 000 грн, стягнення компенсації за частку в транспортному засобі «FORD TRANSIT» ринковою вартістю 147 224 грн) суд відмовив.
Таким чином, позивачка має право на компенсацію наступних витрат:
- судовий збір за подачу позову, виходячи з вартості майна, у загальному розмірі 6 293,83 грн ((1 001 375 грн / 2 + 128 695,50 грн) х 1 %/100);
- судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову (згідно розміру задоволених вимог) у розмірі 273,77 грн;
- витрати на проведення оцінки спірного майна (згідно розміру задоволених вимог) у розмірі 3 774 грн.
Всього загальний розмір судових витрат до стягнення становить 10 341,60 грн.
Що стосується витрат відповідача ОСОБА_4 на проведення судової експертизи у розмірі 32 714,50 грн, то суд зауважує, що вказана експертиза була призначена та проведена не лише з метою визначення вартості спірного майна, а й майна, що було предметом судового розгляду за зустрічним позовом, який в подальшому суд залишив без розгляду. Тому при обрахуванні приймається половина сплаченої вартості експертизи (16 357,25 грн). 
Тому, з урахуванням розміру задоволених вимог, відповідач має право на компенсацію витрат на оплату експертизи у розмірі 8 015,05 грн.
З урахуванням взаємозаліку з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 2 326,55 грн судових витрат. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, стягнення компенсації за частку в спільному майні – задовольнити частково. 

Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ), право власності на частку нежитлового приміщення – кафе, розташованого по АДРЕСА_1 .

Стягнути з  ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь  ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) в порядку компенсації вартості частки відчуженого транспортного засобу 128 695 (сто двадцять вісім тисяч шістсот дев`яносто п`ять) гривень 50 копійок.

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю – відмовити повністю.

Стягнути з  ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь  ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) 2 326 (дві тисячі триста двадцять шість) гривень 55 копійок судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.В. Вуїв