УХВАЛА
26 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 927/885/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснова Є. В. - головуючого, Волковицької Н. О., Мачульського Г. М.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-сервісний центр "Експо-Дніпро-Союз" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2026 (колегія суддів: Сибіга О. М., Тищенко О. В., Алданова С. О.) та рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.11.2025 (суддя Фесюра М. В.) у справі 
за позовом Чернігівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-сервісний центр "Експо-Дніпро-Союз" про стягнення 1 117 563,63 грн,
ВСТАНОВИВ:
Чернігівська міська рада (далі - Міська рада) звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-сервісний центр "Експо-Дніпро-Союз" (далі - ТОВ "ТСЦ "Експо-Дніпро-Союз") з позовом про стягнення 1 117 563,63 грн.
26.11.2025 Господарський суд Чернігівської області ухвалив рішення про задоволення позову.
16.04.2026 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою скасував рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.11.2025 та прийняв нове рішення про задоволення позову.
06.05.2026 ТОВ "ТСЦ "Експо-Дніпро-Союз" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог та скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі. Справу передати на новий розгляд до Господарського суду Чернігівської області.
Крім цього, скаржник просить зупинити виконання постанови Північного апеляційного господарського суду до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.05.2026 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Мачульського Г. М., Рогач Л. І.
У зв`язку перебуванням судді Рогач Л. І. на лікарняному, розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 25.05.2026 № 32.2-01/713 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026 визначено колегію суддів у складі: Краснова Є. В. - головуючого, Волковицької Н. О., Мачульського Г. М.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, зважаючи на таке. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідною з частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2025 у розмірі 3 028,00 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Позов у цій справі подано у 2025 році, предметом якого є стягнення 1 117 563,63 грн, що становить менше п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 500 = 1 514 000,00 грн), станом на 01.01.2025.
Отже, з огляду на наведене судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі не підлягають касаційному оскарженню як такі, що ухвалені у справі з ціною позовів, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, вказаних у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Як зазначено вище, у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано випадки, за яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, може бути предметом касаційного оскарження.
Визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.
Водночас тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
У поданій касаційній скарзі заявник посилається на підпункти "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України в якості підстави для оскарження судових рішень у даній справі, з огляду на наступне.
На думку скаржника, дана касаційна скарга порушує питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт "а" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), а саме - чи може суд задовольнити кондикційну вимогу органу місцевого самоврядування лише на підставі одностороннього розрахунку позивача без належної перевірки базових елементів такого розрахунку: площі земельної ділянки, її сформованості як об`єкта цивільних прав, нормативної грошової оцінки, правомірності застосування коефіцієнта Кф 3,00, ставки орендної плати, періоду нарахування та наявності переплати?
Скаржник також зазначає, що справа має для нього виняткове значення (підпункт "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), та обґрунтовує тим, що стягнення суми 1 117 563,63 грн є значним майновим тягарем для скаржника. 
Вивчивши доводи скаржника щодо наявності підстав для оскарження судових рішень у справі за підпунктами "а", "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Колегія суддів виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на велику кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми. Водночас формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права є метою вирішення виключної правової проблеми, яка має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування (пункт 72 ухвали від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21).
Також Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі № 922/6554/15 вказала, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
Скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. 
Аргументи скаржника фактично зводяться до незгоди з установленими судами обставинами справи, оцінкою доказів та висновками щодо безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів за спірні періоди.
Колегія суддів враховує, що спір виник між сторонами у межах конкретних правовідносин щодо безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та має індивідуальний характер, що в свою чергу не свідчать про наявність виключної правової проблеми чи необхідність формування єдиної правозастосовчої практики поза межами цього спору.
Що стосується посилання скаржника на виняткове значення цієї справи, то використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Посилання скаржника на "виняткове значення" справи у зв`язку із значною сумою стягнення не підтверджує наявності підстав для відкриття касаційного провадження, оскільки скаржником не надано належних доказів того, що стягнення спірної суми (яка є меншою за 500 розмірів прожиткового мінімуму) критично вплине на його господарську діяльність або призведе до незворотних наслідків, які неможливо виправити без втручання Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила, й необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку буде порушено принцип "правової визначеності". 
Доводи касаційної скарги, зводяться до висловлення незгоди з прийнятими судовими рішеннями, шляхом викладення власного бачення у питанні застосування правових норм, та за свою суттю є проханням про повторний перегляд справи та переоцінку встановлених судами обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду щодо розгляду скарг, які покликані забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".
Фактично скаржник веде до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного їх викладення, й в цілому до заперечення результату розгляду справи. Однак в контексті повноважень суду касаційної інстанції як "суду права", а не "суду фактів" та положень статті 300 ГПК України й враховуючи предмет та підстави позову даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені доводи є необґрунтованими, а тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі.
Зважаючи на обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень, визначених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ТСЦ "Експо-Дніпро-Союз" на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки її подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки судова колегія дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, заявлене в касаційній скарзі клопотання не розглядається.
Керуючись статтями 234, 293, 304 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 927/885/25 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-сервісний центр "Експо-Дніпро-Союз" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2026 та рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.11.2025.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя Н. О. Волковицька 

Суддя Г. М. Мачульський