ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 р. 	Справа № 440/1659/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 року (ухвалене суддею Шевяковим І.С.) в справі № 440/1659/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, у якому просив: визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо ненадання ОСОБА_1 відповіді на його звернення від 23.12.2025 р. реєстраційний номер № ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути звернення ОСОБА_1 від 23.12.2025 р. реєстраційний номер №ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601 з наданням відповіді по суті звернення; визнати неправомірною бездіяльність керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області по невиданню наказу по Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області про порушення дисциплінарного провадження за фактами нездійснення нарахування та виплати монетизованої пільги зі сплати житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 згідно з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 р. в справі №440/9891/25 та ненадання ОСОБА_1 відповіді на його звернення від 23.12.2025 року реєстраційний номер № ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601; зобов`язати керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області видати наказ по Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області про порушення дисциплінарного провадження за фактами протиправного нездійснення нарахування та виплати монетизованої пільги зі сплати житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 згідно з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 р. в справі №440/9891/25 та ненадання ОСОБА_1 відповіді на його звернення від 23.12.2025 р. реєстраційний номер № ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 р. частково задоволено адміністративний позов, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 від 23.12.2025 р. реєстраційний номер № ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути звернення ОСОБА_1 від 23.12.2025 р. реєстраційний номер №ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601 та надати письмову відповідь згідно ст. 20 Закону України "Про звернення громадян"; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених позовних вимог та прийняти постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про звернення громадян», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач вважає, що у відповідача відсутня дискреція по порушенню дисциплінарного провадження за фактами протиправної не виплати позивачу монетизованої пільги та не надання відповіді на письмове звернення позивача, щодо службових осіб Головного управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області відповідальних за нарахування та виплату позивачу монетизованої пільги та відповідальних за надання відповіді на письмове звернення позивача, а адміністративний суд наділений повноваженнями безпосередньо зобов`язувати керівника видати наказ про порушення дисциплінарного провадження. 
Крім того, позивач вважає, що суд першої інстанції незаконно відмовив в задоволенні вимоги позивача, щодо стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати зі сплати судового збору за кожну задоволену вимогу до Державного бюджету України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що 23.12.2025 р. позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з заявою №ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601, в якій просив: виконати судове рішення а справі № 440/9891/25 в добровільному порядку; надати письмово інформацію про розмір пільги, яка підлягає виплаті на виконання судового рішення помісячно починаючи з 01.05.2025 р. та повідомити коли саме буде проведена ця виплата; надати список службових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, відповідальних за виконання цього судового рішення із зазначенням займаної посади, прізвища, імені, по батькові.
Відповіді на заяву від 23.12.2025 р. позивач не отримав, доказів протилежного відповідачем не надано. 
Позивач, посилаючись на бездіяльність відповідача щодо надання відповіді на його заяву, звернувся до суду з цим позовом. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів розгляду звернення позивача в межах строків та відповідно до вимог чинного законодавства.
Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем звернення позивача не розглядалося, а наявність чи відсутність підстав для керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області порушувати питання дисциплінарного провадження щодо підлеглих має слідувати з наслідків розгляду звернення позивача, тому суд першої інстанції вважає, що до завершення розгляду звернення неможливо зобов`язувати відповідача до певних дій чи рішень.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм ст. 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 р. № 393/96 (в подальшому - Закон № 393/96).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Згідно ст. 3 Закону № 393/96, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Відповідно до ст. 4 Закону № 393/96, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Статтею 5 Закону № 393/96 визначено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Згідно з ст. 15 Закону № 393/96, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону № 393/96, рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Згідно з ст. 19 Закону № 393/96, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 393/96, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що в разі надходження до державного органу звернення суб`єкт владних повноважень повинен об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити викладені в ньому обставини, за результатом проведеної перевірки прийняти відповідне рішення, яке забезпечить поновлення порушених прав заявника у разі їх порушення, та письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
Судовим розглядом встановлено, що 23.12.2025 р., з використанням електронного порталу Пенсійного фонду України, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з заявою №ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601, в якій просив: виконати судове рішення в добровільному порядку; надати письмово інформацію про розмір пільги, яка підлягає виплаті на виконання судового рішення помісячно починаючи з 01.05.2025 р. та повідомити коли саме буде проведена ця виплата; надати список службових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, відповідальних за виконання цього судового рішення із зазначенням займаної посади, прізвища, імені, по батькові.
Позивач на своє звернення від 23.12.2025 р. жодної відповіді від Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області не отримав.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо нерозгляду звернення позивача від 23.12.2025 р. реєстраційний номер № ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601.
Щодо позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області видати наказ по Головному управлінню Пенсійного фонду України в Полтавській області про порушення дисциплінарного провадження за фактами протиправного нездійснення нарахування та виплати монетизованої пільги зі сплати житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 згідно з рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.08.2025 р. в справі №440/9891/25 та ненадання ОСОБА_1 відповіді на його звернення від 23.12.2025 р. реєстраційний номер № ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
У постанові Верховного Суду 25.03.2020 р. у справі №752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивної в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 
Оскільки звернення ОСОБА_1 відповідачем не розглядалось та відповіді йому не надано, тому наявність чи відсутність підстав для керівника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області порушувати питання дисциплінарного провадження щодо підлеглих має слідувати з наслідків розгляду звернення ОСОБА_1 . Отже до завершення розгляду звернення неможливо зобов`язувати відповідача до певних дій чи рішень. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 р. в справі №342/158/17.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним спосіб захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо нерозгляду звернення ОСОБА_1 від 23.12.2025 р. реєстраційний номер № ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути звернення ОСОБА_1 від 23.12.2025 р. реєстраційний номер №ВЕБ-16001-Ф-С-25-343601 та надати письмову відповідь згідно ст. 20 Закону України "Про звернення громадян".
Довід апеляційної скарги позивача про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати зі сплати судового збору за кожну задоволену вимогу до Державного бюджету України, суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено стягнення судового збору з суб`єкта владних повноважень на користь Державного бюджету України у справі за позовом особи, яка звільнена від сплати судового збору. 
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 по справі № 440/1659/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін