П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 159/140/24
провадження № 51-4657км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 
(в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Вироком Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК скасовано. Призначено ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він під час проходження військової служби за мобілізацією у Збройних Силах України, не маючи наміру назавжди ухилитись від проходження військової служби, без дозволу відповідного командира (начальника), в порушення вимог ст.17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, о 19 год 30 хв 17 вересня 2022 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (адреса зазначена в обвинувальному акті) та до 07 грудня 2023 року був відсутній на службі без поважних причин і не виконував службові обов`язки в умовах воєнного стану.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах прокурор та захисник стверджують про істотне порушення вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого: захист стверджує про суворість покарання, а прокурор - про його м`якість.
Скаржники просять суд:
- сторона обвинувачення - скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції;
- сторона захисту - змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та звільнити останнього від його відбування на підставі положень ст. 75 КК.
На обґрунтування касаційних вимог прокурор стверджує, що під час призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК, не є триваючим, та було вчинене засудженим до набрання чинності Законом України № 2839-ІХ від 13 грудня 2022 року (далі - Закон № 2839-ІХ), згідно з якими з 27 січня 2023 року виключається можливість застосування статей 69, 75 КК до осіб, які в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці вчинили злочин, передбачений ст. 407 КК.
У касаційній скарзі сторона захисту вказує про те, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину до набрання чинності Закону № 2839-ІХ, однак безпідставно не застосував до засудженого інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, не обґрунтував свої висновки про неможливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, які зроблені без врахування принципу індивідуалізації покарання, відомостей про особу засудженого, наявності обставин, які пом`якшують покарання, та відсутності обставин, які його обтяжують.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення касаційної скарги сторони захисту, а захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу сторони захисту та заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора. 
Мотиви суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, позицію учасників провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи і дійшла висновку про таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 5 ст. 407 КК за обставин, встановлених у вироку місцевого суду, що ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у касаційних скаргах не оскаржуються.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судами нижчих інстанцій.
Ключовим питанням, яке підлягає вирішенню Судом у цій справі, є правильність застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, з врахуванням того, що Законом № 2839-ІХ виключено можливість застосування статей 69, 75 КК за вчинення інкримінованого засудженому злочину. 
У цьому провадженні засуджений 17 вересня 2022 року самовільно залишив військову частину та до 07 грудня 2023 року був відсутній на службі. 
Законом України № 2839-ІХ, який набрав чинності 27 січня 2023 року, внесено зміни до ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 75 КК, а саме перелік кримінальних правопорушень, за якими виключається можливість застосування положень вказаних норм, доповнено кримінальними правопорушеннями, передбаченими статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Колегія суддів звертає увагу, що склад кримінального правопорушення, передбачений ст. 407 КК «Самовільне залишення військової частини або місця служби» є триваючим, оскільки починається з моменту самовільного залишення військової частини або місця служби або ж нез`явлення вчасно без поважних причин на службу, і триває безперервно протягом певного часу аж до моменту його припинення.
Для триваючого кримінального правопорушення характерним є вчинення діяння, яке розтягнуте в часі і безперервно здійснюється за рахунок тривалого невиконання обов`язків або тривалого порушення встановленої заборони.
У цьому провадженні йдеться про ухилення, тобто тривале невиконання обов`язку, яке розпочинається шляхом вчинення діяння у вигляді самовільного залишення військової частини або місця служби або ж нез`явлення вчасно без поважних причин на службу. 
Особа у разі вчинення триваючого кримінального правопорушення один раз вчинює дію або бездіяльність, а далі постійно перебуває у злочинному стані. Весь цей період часу у її діянні є склад закінченого кримінального правопорушення. Триваюче кримінальне правопорушення є закінченим, починаючи з моменту його припинення.
Таким чином висновки судів про те, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК, не є триваючим є неправильними.
Зі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 17 вересня 2022 року самовільно залишив місце служби і лише 07 грудня 2023 року самостійно прибув до Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Луцьку) ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, чим фактично припинив вчинення кримінального правопорушення.
Отже, попри твердження судів попередніх інстанцій, кримінальне правопорушення, за яке було засуджено ОСОБА_7 , є триваючим, оскільки було розпочато 17 вересня 2022 року (день самовільного залишення військової частини) та закінчено 07 грудня 2023 року (день прибуття до відділу ТУ ДБР).
ОСОБА_7 продовжував вчиняти кримінальне правопорушення шляхом перебування поза межами місця несення військової служби до 07 грудня 2023 року, тобто під час дії Закону № 2839-ІХ, згідно з якими з 27 січня 2023 року виключалася можливість застосування статей 69, 75 КК до осіб, які в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці вчинили злочин, передбачений ст. 407 КК.
В разі вчинення триваючого кримінального правопорушення застосовується закон про кримінальну відповідальність, який був чинним на момент його закінчення, і в цьому випадку зворотна дія закону про кримінальну відповідальність у часі не застосовується.
Суд вже неодноразово наголошував на тому, що у разі продовження вчинення кримінального правопорушення після набрання чинності більш суворим законом, застосуванню підлягає цей закон. Тож якщо триваючий злочин було закінчено після набрання 27 січня 2023 року чинності Законом України від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», яким до статей 69, 75 КК було внесено зміни, то застосування цих статей до кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407 цього Кодексу не можливе (постанова ККС у справі № 189/2310/23, провадження № 51-1721км24). 
Таким чином, призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 5 ст. 407 КК нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу (ст. 69 КК), що було зроблено апеляційним судом, або застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК), що було зроблено місцевим судом та про що просить захисник у касаційній скарзі, є неможливим.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 постановлено з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою істотні порушення вимог КПК та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Тому це рішення підлягає скасуванню, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати висновки, викладені в цій постанові, судовий розгляд здійснити відповідно до вимог КПК та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 436 - 438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Волинського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд цього кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3