Справа № 191/6484/25
Провадження № 2/185/2903/26
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України

01 травня 2026 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді – Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання - Гоцій А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, придбане під час шлюбу –

В С Т А Н О В И В
У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно, придбане під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 05 червня 2018 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, який зареєстрований Павлоградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис № 62.
Судом встановлено, що спільних неповнолітніх дітей сторони не мають, що підтверджується поясненнями сторін та матеріалами справи.
З наданих суду доказів вбачається, що у період перебування у шлюбі, а саме 18 лютого 2021 року, позивачем було набуте у власність нерухоме майно, а саме квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47 квадратних метрів, житловою площею 30,4 квадратних метра, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 245027532 від 18 лютого 2021 року.
Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначила, що хоча вказана квартира була придбана під час перебування у шлюбі, однак джерелом грошових коштів для її придбання були не спільні кошти подружжя, а особисті кошти, які були надані їй її батьками, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позивач зазначила, що вказані особи надали їй грошові кошти виключно з метою придбання житла, ці кошти мали цільове призначення та були використані безпосередньо для придбання зазначеної квартири. При цьому відповідач участі у фінансуванні придбання квартири не брав, власних грошових коштів, коштів своїх родичів, кредитних коштів або інших джерел фінансування не залучав, а також не здійснював жодних витрат, пов`язаних із придбанням чи оформленням права власності на зазначене нерухоме майно.
Судом досліджено письмову заяву відповідача ОСОБА_2 , в якій останній підтвердив, що грошові кошти, використані для придбання спірної квартири, не були спільними коштами подружжя, що квартира була придбана за рахунок коштів батьків позивача, що він не здійснював фінансування придбання зазначеного майна, не вкладав у нього власних коштів, не здійснював витрат на його поліпшення, ремонт або облаштування, та визнав зазначену квартиру особистою приватною власністю позивача. У цій же заяві відповідач зазначив, що не має та не матиме жодних майнових претензій щодо вказаної квартири, не претендуватиме на частку у ній та не вимагатиме будь-якої компенсації її вартості.
Також відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, приходить до наступних висновків.
Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд виходить із того, що відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена норма закону встановлює правову презумпцію спільності майна, яка означає, що будь-яке майно, набуте під час шлюбу, за загальним правилом належить обом із подружжя на праві спільної сумісної власності незалежно від того, на чиє ім`я воно зареєстроване.
Разом з тим, зазначена презумпція не є абсолютною і може бути спростована шляхом доведення того, що майно було набуте за рахунок коштів, які належали одному з подружжя особисто.
Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю є, зокрема, майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Таким чином, для правильного вирішення спору суд повинен встановити не лише факт набуття майна у період шлюбу, але й дослідити джерело походження коштів, за які таке майно було придбане, а також характер участі кожного з подружжя у його набутті.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивачем доведено індивідуальний характер джерела походження коштів, за які було придбано спірну квартиру. Зокрема, ці обставини підтверджуються як поясненнями позивача, так і письмовою заявою відповідача, яка містить визнання факту відсутності його участі у фінансуванні придбання майна.
Суд надає особливого значення письмовій заяві відповідача, оскільки вона містить не лише формальне визнання позову, але й детальний опис фактичних обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо джерела коштів та відсутності спільної участі у придбанні майна.
Оцінюючи вказану заяву у сукупності з іншими доказами, суд приходить до висновку, що вона є належним та допустимим доказом, який підтверджує позицію позивача.
Крім того, суд враховує, що позивачем було заявлено клопотання про допит свідків, які могли б підтвердити факт передачі грошових коштів, що свідчить про послідовність та логічність позиції позивача щодо доведення особистого характеру коштів.
Суд також враховує, що визнання позову відповідачем відповідає вимогам закону, є добровільним, усвідомленим, не суперечить нормам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання позову відповідачем суд має право ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.
З урахуванням того, що у даній справі відсутній спір між сторонами щодо фактичних обставин, а також враховуючи належність та достатність поданих доказів, суд приходить до переконання, що спірна квартира, хоча і була придбана у період шлюбу, однак не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Суд також виходить із правової позиції Верховного Суду, відповідно до якої у разі доведення того, що майно було придбане за рахунок особистих коштів одного з подружжя, таке майно визнається його особистою приватною власністю незалежно від часу його набуття.
Таким чином, встановлені у справі обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17, відповідно до якої у разі придбання майна за час шлюбу за особисті кошти одного з подружжя таке майно є його особистою приватною власністю.
Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що спірна квартира, хоча і була придбана під час шлюбу, однак не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю позивача.
З урахуванням того, що відповідач визнав позовні вимоги, а таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем та задовольнити позов у повному обсязі.
Судом встановлено, що позивач не заявляв вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне залишити судові витрати за позивачем.
Керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 81, 89, 200, 258, 263–265 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 57, 60 Сімейного кодексу України, статтею 328 Цивільного кодексу України, –
У Х В А Л И В
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно, придбане під час шлюбу – задовольнити.
Визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 47 квадратних метрів, житловою площею 30,4 квадратних метра, набуту на підставі договору купівлі-продажу від 18 лютого 2021 року, особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Суддя:	  	В. О. Головін