П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/19053/25
Провадження № 22-ц/4815/458/26
Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР П" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору № 004/00591/02/20 від 03 лютого 2020 року станом на 29 липня 2025 року в розмірі 16665 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 03 лютого 2020 року між ТОВ «Сенс кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 004/00591/02/20. 01 березня 2021 року між ТОВ «Сенс кредит» та ТОВ «Фактор П» укладено договір факторингу № 20-ФП-СК-202103, відповідно до якого ТОВ «Сенс кредит» відступив ТОВ «Фактор П» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, в тому числі за кредитним договором № 004/00591/02/20 від 03 лютого 2020 року. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. Заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ "Фактор П" станом на 29 липня 2025 року становить 16665 грн, що складається з: залишок суми кредиту - 7509,08 грн; залишок процентів за користування кредитом - 9155,92 грн. 

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор П" заборгованість за кредитним договором № 004/00591/02/20 від 03 лютого 2020 року станом на 29 липня 2025 року в розмірі 16665 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят п`ять) грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фактор П" 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп у відшкодування судових витрат. 

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору та проходження ним належної електронної ідентифікації, не надано належних доказів фактичного перерахування кредитних коштів, а розрахунок заборгованості не підтверджує ані факт виникнення, ані розмір боргу. Крім того, апелянт вважає недоведеним перехід до позивача права вимоги за договорами факторингу, заперечує правомірність нарахування процентів після закінчення строку кредитування та зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав встановленими обставини, які не підтверджені належними та допустимими доказами.
Апелянт також посилається на несправедливість умов кредитного договору щодо автоматичного продовження строку кредитування та пов`язане з цим безпідставне нарахування процентів після спливу строку дії договору.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу разом із клопотанням про поновлення процесуального строку на його подання.
На обґрунтування поважності причин пропуску строку представник позивача послався на обставини, пов`язані із воєнним станом.
Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зазначеного клопотання, оскільки наведені у ньому доводи мають загальний характер та зводяться до посилання на факт запровадження воєнного стану без зазначення конкретних обставин, які об`єктивно унеможливили своєчасне подання відзиву.
Сам по собі факт запровадження воєнного стану не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку та підлягає оцінці судом у сукупності з конкретними обставинами, які перешкоджали вчиненню відповідної процесуальної дії у встановлений строк.
За таких обставин клопотання про поновлення строку на подання відзиву задоволенню не підлягає.
Оскільки відзив подано після закінчення встановленого судом строку, а підстав для його поновлення не встановлено, поданий відзив підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 03 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сенс кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 004/00591/02/20, підписаний відповідачем власноручно (далі - кредитний договір).
Відповідно до п.2.1 кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 13000 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі.
Пунктом 2.3 кредитного договору визначено, що кредит надається на умовах терміновості, повернення та платності.
Згідно з п.2.4 кредитного договору, кредит повертається позичальником кредитодавцю шляхом виплат кожні 15 календарних днів у національній валюті України.
Відповідно до п.4.1.1 кредитного договору, перебіг строку кредиту розпочинається з моменту підписання цього договору, перерахування (видачі) коштів позичальнику і складає 210 календарних дні.
Пунктом 4.1.4 кредитного договору визначено, що сума щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати процентів визначається графіком платежів. З урахуванням ануїтетного характеру платежів за користування кредитом позичальник сплачує кредитодавцю 157,2006 % річних від суми кредиту з першого по 9 платіж та 2516,0594 % річних з 10 до останнього платежу згідно з графіком платежів, у розрахунку зі сплатою кожні п`ятнадцять днів - 6,4603 % з першого по 9 платіж та 103,3997 % з 10 до останнього платежу, за період дії договору - 253,7967 %.
Позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту та проценти, нараховані за користування кредитом, частинами у сумі та строки визначені в графіку платежів (п.4.1.6 кредитного договору).
Видача ТОВ «Сенс кредит» 03 лютого 2020 року відповідачу коштів в сумі 13000 грн на підставі кредитного договору СК 004/00591/02/20 від 03 лютого 2020 року підтверджується видатковим касовим ордером від 03 лютого 2020 року, в якому відповідач зазначив прописом суму отриманого кредиту «тринадцять тисяч» та засвідчив отримання власним підписом.
01 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сенс кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фактор П" укладений договір факторингу № 20-ФП-СК-202103, за умовами якого позивач набув права вимоги до, серед інших, боржника ОСОБА_1 за кредитним договором СК 004/00591/02/20 від 03 лютого 2020 року на загальну суму заборгованості 16665 грн, що підтверджується договором факторингу № 20-ФП-СК-202103 від 01 березня 2021 року, актом приймання-передачі документів від 01 березня 2021 року (додаток № 1 до договору факторингу № 20-ФП-СК-202103 від 01 березня 2021 року), додатком № 2 до договору факторингу № 20-ФП-СК-202103 від 01 березня 2021 року.
За розрахунком позивача, заборгованість відповідача за спірним кредитним договором становить 16665 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 7509,08 грн, заборгованості за процентами в сумі 9155,92 грн.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив із доведеності факту укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, підтвердження переходу права вимоги до позивача на підставі договору факторингу, а також наявності непогашеної заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі. Відхиляючи заперечення відповідача, суд вказав, що факт видачі кредиту підтверджується видатковим касовим ордером, проценти нараховані в межах погодженого сторонами строку кредитування, а право вимоги перейшло до позивача відповідно до умов договору факторингу.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частина перша та друга статті 207 ЦК України)

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 004/00591/02/20 від 03 лютого 2020 року укладений сторонами у письмовій формі та підписаний відповідачем власноручно. Відповідно до пункту 2.2 договору кредитні кошти надавалися позичальнику готівкою через касу кредитодавця.
Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 13 000 грн підтверджується видатковим касовим ордером від 03 лютого 2020 року, в якому ним власноруч зазначено суму отриманих коштів та проставлено підпис про їх одержання.
При цьому кредитний договір з підстав його безгрошовості у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, клопотань про проведення судової почеркознавчої експертизи чи заперечень щодо належності відповідачу підпису на кредитному договорі та видатковому касовому ордері стороною відповідача не заявлялося.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про недоведеність факту надання відповідачу кредитних коштів та неукладеність договору є безпідставними.
Наведене також свідчить про безпідставність посилань апелянта на положення законодавства, що регулює укладення електронних правочинів, а також доводів щодо відсутності доказів електронної ідентифікації позичальника, верифікації банківської картки та перерахування кредитних коштів у безготівковій формі.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Зобов`язання, згідно із ст.526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Крім того, ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Укладеним між сторонами договором погоджено суму кредиту, строк кредитування, графік платежів та розмір процентів за користування кредитними коштами, що підтверджується підписаними відповідачем документами.
Доказів належного виконання взятих на себе зобов`язань, погашення кредитної заборгованості чи спростування наданого позивачем розрахунку відповідачем не надано.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача непогашеної заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неправомірне нарахування процентів після закінчення строку кредитування.
Так, відповідно до пункту 4.1.1 кредитного договору сторони погодили строк кредитування тривалістю 210 календарних днів з моменту підписання договору та видачі кредитних коштів позичальнику.
Посилання апелянта на те, що строк кредитування становив 15 календарних днів, ґрунтуються на неправильному тлумаченні умов договору. Зміст пункту 2.4 договору свідчить про те, що ним визначено лише періодичність внесення платежів у рахунок погашення кредиту та процентів кожні 15 календарних днів, а не строк кредитування.
Натомість строк користування кредитними коштами визначений саме пунктом 4.1.1 договору та додатково підтверджується погодженим сторонами графіком платежів, який підписаний відповідачем.

Щодо переходу права вимоги до позивача від первинного кредитора колегія суддів враховує, що за положеннями п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

З матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2021 року між ТОВ «Сенс кредит» та ТОВ «Фактор П» укладено договір факторингу № 20-ФП-СК-202103. Перехід до позивача права вимоги за кредитним договором № 004/00591/02/20 від 03 лютого 2020 року підтверджується договором факторингу, актом приймання-передачі документів та реєстром переданих прав вимоги, до якого включено заборгованість відповідача.
Посилання апелянта на відсутність доказів сплати фактором грошових коштів первісному кредитору не спростовують факту переходу права вимоги, оскільки відповідно до умов договору факторингу права вимоги вважаються переданими фактору з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі відступлених прав.
Крім того, відповідач не є стороною договору факторингу, а тому не вправі посилатися на можливе невиконання його сторонами взаємних договірних обов`язків як на підставу для заперечення проти заявлених вимог. Доказів недійсності договору факторингу або відсутності переходу права вимоги матеріали справи не містять.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про набуття ТОВ «Фактор П» статусу нового кредитора у спірному зобов`язанні.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про несправедливість умов кредитного договору щодо автоматичного продовження строку кредитування.
Такі доводи не впливають на правильність вирішення спору, оскільки судом встановлено, що відповідно до пункту 4.1.1 кредитного договору сторони погодили строк кредитування тривалістю 210 календарних днів.
При цьому матеріали справи не свідчать про те, що заявлена до стягнення заборгованість сформована внаслідок застосування положень договору щодо автоматичної пролонгації кредиту або що нарахування процентів здійснювалося поза межами погодженого сторонами строку кредитування.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення не вбачається.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказів і встановленими обставинами справи.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Судді:          Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.