ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 385/1065/24
провадження № 61-13140св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Наталія Іванівна, на постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Мурашка С. І., Чельник О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 липня 2020 року на всесвітньовідомому відеохостингу YouTube відповідач розмістив відео під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_15», у якому відповідач звинуватив ОСОБА_1 у використанні службового становища для розкрадання державних коштів, а саме 100 000 000,00 грн впродовж 2011 року та цілковитому занепаді Одеського зоопарку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі Facebook відповідач створив групу під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». У зазначеній групі, а також на своїй особистій сторінці ОСОБА_2 систематично публікує дописи, в яких порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , а також робить штучний ажіотаж стосовно його судової справи, викривляючи при цьому дійсні обставини.
Зокрема, у соціальній мережі Facebook відповідач опублікував допис із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_19», у якому звинуватив 
ОСОБА_1 в розкраданні коштів, які були призначені на ремонт даху тераріуму Одеського зоопарку (мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_20».
Також відповідач звинуватив позивача у жорсткому поводженні з тваринами. Зокрема, зазначив у своєму дописі, що працівники Одеського зоопарку навмисно годували крокодила вуличними котами (далі - мовою оригіналу): « ІНФОРМАЦІЯ_21.».
Раніше відповідач неодноразово та безпідставно зазначав, що ОСОБА_1 є особою, яка систематично втікає від правосуддя (далі - мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_22».
На вебпорталі ІНФОРМАЦІЯ_10, ведучи бурхливі дискусії з відвідувачами цього сайту, прямо називав ОСОБА_1 символом корумпованої влади (далі - мовою оригіналу): «ІНФОРМАЦІЯ_23». До вказаного відповідач також додав, що ОСОБА_1 ніби «кликав російських загарбників» аби уникнути покарання.
ОСОБА_2 публічно виражає повну неповагу до позивача, називаючи його «Воно» та порівнюючи ОСОБА_1 з російськими бойовими дронами.
Через публікацію зазначених дописів у соціальній мережі Facebook інформація стосовно ОСОБА_1 , яка є недостовірною, нічим не підтверджена, стала відомою більше ніж одній особі.
Поширення цієї інформації має на меті довести до відома необмеженої кількості осіб неправдиву та викривлену інформацію про ОСОБА_1 , створити враження про вчинення ним тяжких злочинів, а саме - хабарництва, знущання над тваринами, розкрадання державних коштів.
Під час приватної розмови з ОСОБА_1 , що підтверджується відеозаписом з камери спостереження в кабінеті позивача, відповідач прямо зазначав, що хоче отримати певну «грошову, компенсацію», після чого «всі питання до керівництва зоопарку будуть зняті». Відповідач прямо натякав на те, що свідомо спричиняє ОСОБА_1 моральні страждання, паплюжить його честь, гідність та ділову репутацію, а також репутацію самого зоопарку задля отримання грошової вигоди у певній сумі.
Аналіз змісту дописів відповідача свідчить про те, що ОСОБА_8 звинувачують у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме: одержання неправомірної вигоди службовою особою (хабарництво), жорстоке поводження з тваринами, шахрайство. Проте відповідні твердження є нічим іншим ніж наклепом та помстою відповідача за його звільнення минулим керівництвом зоопарку.
Поширені відповідачем дописи створюють хибне враження про позивача як директора Комунальної установи «Одеський зоологічний парк загальнодержавного призначення» (далі - Одеський зоопарк), а його репутація прямо впливає на репутацію установи та її діяльність.
Посилаючись на те, що внаслідок поширення ОСОБА_2 недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 , порушено його звичайний спосіб життя, він змушений докладати додаткових зусиль для відновлення нормального психо-емоційного стану та захисту своїх особистих прав, позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію 
ОСОБА_1 , та зобов`язати ОСОБА_2 видалити інформацію, опубліковану:

в соціальній мережі Facebook в групі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), 
за посиланнями: 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ІНФОРМАЦІЯ_6 ;
в соціальній мережі Facebook, а саме на особистій сторінці ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 »), 
за посиланням:
ІНФОРМАЦІЯ_8 
ІНФОРМАЦІЯ_9 
на вебпорталі ІНФОРМАЦІЯ_10 від ІНФОРМАЦІЯ_11 опублікований о 20:06 год під статтею «ІНФОРМАЦІЯ_24 » ( ІНФОРМАЦІЯ_13 
на відеохостингу ІНФОРМАЦІЯ_14 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15 » за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_14 
Зобов`язати ОСОБА_2 протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена, а саме - шляхом розміщення у соціальній мережі Facebook:
в групі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за посиланням: 
ІНФОРМАЦІЯ_16 

на особистій сторінці відповідача за посиланням:
ІНФОРМАЦІЯ_7 
на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25» відеохостингу ІНФОРМАЦІЯ_14 за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_14 
в коментарях вебпорталу ІНФОРМАЦІЯ_10 , під статтею «ІНФОРМАЦІЯ_26 », за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_13 /, 
тексту такого характеру із зазначенням, що це спростування:

«ІНФОРМАЦІЯ_27».
Стягнути з відповідача 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої розповсюдженням інформації, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .
Короткий зміст ухвалених судових рішень
Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано інформацію, поширену стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_17 на відеохостингу YouTube на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25», а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_28…», недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 протягом 15 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення на відеохостингу YouTube резолютивної частини рішення суду у цій справі, не допускаючи при цьому власних коментарів.
Стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 3 500,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 295,98 грн.
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ІНФОРМАЦІЯ_17 на відеохостингу YouTube на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25» опубліковано відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15 », у якому ОСОБА_2 розповідає про Одеський зоопарк. Зокрема, він зазначив: «ІНФОРМАЦІЯ_29».
Водночас відповідач не довів правдивість поширеної ним інформації. Інформація з Єдиного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, згідно з якою ОСОБА_1 внесений до зазначеного реєстру, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частинами першою, другою статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), не підтверджує, що позивач здійснював крадіжку бюджетних коштів. 
Зважаючи на те, що інформація сформульована відповідачем способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), за формою вираження інформації повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд визнав таку інформацію недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача.
Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд дійшов висновку про те, що найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивача є зобов`язання ОСОБА_2 протягом 15 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду у цій справі спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення на відеохостингу YouTube резолютивної частини рішення суду.
Зважаючи на те, що відповідач розповсюдив щодо позивача недостовірну інформацію, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, урахувавши засади розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_1 3 500,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів факту належності сторінки у соціальній мережі Facebook відповідачу, а також викладення дописів та коментарів на вебпорталі ІНФОРМАЦІЯ_10 саме відповідачем. 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції чітко не розрізнив фактичні твердження і оціночні судження.
ІНФОРМАЦІЯ_17 на відеохостингу YouTube на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25» опубліковано відеоролик під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15 ». 
На цьому відео ОСОБА_2 розповідає про Одеський зоопарк та, зокрема, зазначає: «ІНФОРМАЦІЯ_29».
Надаючи оцінку висловлюванням відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що такі містять критику та оцінку дій директора зоопарку. Водночас указана інформація не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретного кримінального правопорушення та є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню. 
Висловлювання відповідача є його власною думкою щодо діяльності позивача, критикою дій останнього з використанням провокативної риторики та інших мовно-стилістичних засобів, характерних для оціночних суджень.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є посадовою особою юридичної особи публічного права, що свідчить про більш ширші межі допустимої критики стосовно нього, а отже, він повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, в тому числі у різкій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя.
Зобов`язуючи ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення на відеохостингу YouTube резолютивної частини судового рішення, суд першої інстанції не встановив, хто є власником відповідного YouTube каналу, на якому 20 липня 2020 року було опубліковано відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15 ».
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що поширена відповідачем інформація є його власними судженнями, які ґрунтуються на особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації, а не твердженнями, як помилково виснував суд першої інстанції.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Н. І., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 757/19417/23, від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц, від 04 червня 2025 року у справі № 490/1923/23, від 01 березня 2021 року у справі № 577/4402/19, від 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17, від 02 липня 2020 року у справі № 761/36287/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що висловлювання особи про вчинення іншою особою кримінального діяння, за відсутності обвинувального вироку, із зазначенням ім`я такої особи не може бути оціночним судженням, оскільки такі висловлювання можна перевірити з відкритих джерел на предмет їх достовірності. 
Таким чином, звинувачення відповідачем позивача у тому, що він є корупціонером, шахраєм тощо, за відсутності обвинувального вироку суду, без застосування будь-яких мовно-стилістичних засобів, які б могли явно вказувати на припущення або особисті судження, порушує презумпцію невинуватості та впливає на особисті немайнові права ОСОБА_1 , чим принижує його честь, гідність та ділову репутацію. 
У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. 
Відзив мотивовано тим, що спірна інформація була розміщена 20 липня 2020 року на каналі відеохостингу YouTube у вигляді відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15 », який не належить відповідачу і до якого він не має доступу для публікації матеріалів. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції обґрунтовано послався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19), про те, що належним відповідачем у разі поширення спірної інформації в мережі «Інтернет» є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, осіб яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не залучив власника YouTube каналу «ІНФОРМАЦІЯ_25» та не надав доказів того, що відповідач надавав дозвіл цьому каналу на публікацію відповідного відеоматеріалу за його участі у тому монтажі, у якому він перебуває у відкритому доступі, а також доказів обізнаності відповідача про таке розповсюдження. 
Крім того, суд апеляційної інстанції належно оцінив висловлювання у зазначеному відеоролику та дійшов висновку про те, що такі мають характер критики та містять оцінку дій директора зоопарку. Зазначена інформація не містить однозначного твердження про вчинення позивачем конкретного кримінального правопорушення, а є саме оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та, відповідно, не може бути предметом судового захисту. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Н. І., на постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу 
Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Н. І., на постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Гайворонського районного суду Кіровоградської області матеріали цивільної справи № 385/1065/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У листопаді 2025 року матеріали справи № 385/1065/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Позивач оскаржує постанову суду апеляційної інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання інформації, поширеної стосовно нього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_17 на відеохостингу YouTube на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25», а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_29», недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Н. І., які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що з 2013 року ОСОБА_1 працює директором 
ІНФОРМАЦІЯ_18 на відеохостингу YouTube на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25» опубліковано відеоролик під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_15». На цьому відео ОСОБА_2 розповідав про Одеський зоопарк та, зокрема, зазначив: «ІНФОРМАЦІЯ_29». 
Згідно зі звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту вебсторінок у мережі «Інтернет» від 17 квітня 2024 року № 116/2024-ЗВ, складеним Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів та адрес», було проведено фіксацію і дослідження змісту вебсторінок за адресами у мережі «Інтернет» згідно з додатком (а. с. 33-59).
ОСОБА_1 внесений до Єдиного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення. Дата судового рішення - 16 вересня 2020 року; справа № 522/9886/20; притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене частинами першою, другою статі 172-7 КУпАП (т. 1 а. с. 117).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Основним національним нормативно-правовим підґрунтям, яке регулює відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та 
книга 2 ЦК України, яка присвячена особистим немайновим правам фізичної особи: у статті 297 ЦК України вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі; у статті 299 ЦК України зазначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.
Крім зазначених нормативно-правових актів, під час розгляду справ про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної та юридичної особи суд також застосовує, зокрема, Закон України «Про інформацію», інші нормативно-правові акти.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України).
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.
Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей під час виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (абзац третій частини шостої статті 277 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19)).
Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання її з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є демонстрація у громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (пункт 6.18).
Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Таким чином, необхідно відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образ, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів.
Судження -це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 22 лютого 2023 року у справі № 757/39521/20.
Отже, за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 742/286/17 зазначено, що «відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації». 
Подібний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18). 
Відомості про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі «Інтернет» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформації, поширеної ОСОБА_2 на відеохостингу YouTube під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_15», суд першої інстанції виходив з того, що інформація, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_29», сформульована способом категоричного висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів); інформація не містить критики або оцінки дій, виражена без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені.
Натомість суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції не чітко розрізнив фактичні твердження і оціночні судження. Висловлювання відповідача у відеоролику містять критику та оцінку дій директора зоопарку. Водночас вказана інформація не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретного кримінального правопорушення та є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню, а тому не може бути предметом судового захисту. Така інформація є власною думкою відповідача щодо діяльності позивача, критикою дій останнього з використанням провокативної риторики та інших мовно-стилістичних засобів, характерних для оціночних суджень.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що публічний статус позивача та суспільний інтерес щодо виконання ним посадових обов`язків свідчить про більш ширші межі допустимої критики стосовно нього.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Н. І., посилається на те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що висловлювання особи про вчинення іншою особою кримінального діяння, за відсутності обвинувального вироку, із зазначенням ім`я такої особи не може бути оціночним судженням, оскільки такі висловлювання можна перевірити з відкритих джерел на предмет їх достовірності. 
Перевіривши доводи заявника, Верховний Суд виходить з такого. 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства («Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).
Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.
У зазначеній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише саме така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).
Тобто якраз конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівні твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів 
із використанням мовно-стилістичних засобів (постанова Верховного Суду 
від 04 червня 2025 року у справі № 490/1923/23, на яку посилається позивач у позовній заяві).
У справі, що переглядається, суди встановили, що  ІНФОРМАЦІЯ_17 на відеохостингу YouTube на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25» опубліковано відеоролик під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_15». На цьому відео ОСОБА_2 розповідає про Одеський зоопарк та, зокрема, зазначає: «ІНФОРМАЦІЯ_29».
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд загалом дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначена відповідачем інформація, а саме: «багато років на чолі зоопарку стоїть група людей, які займаються його розкраданням» не містить однозначного твердження про факт вчинення позивачем конкретного кримінального правопорушення та є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню.
Водночас, установивши, що позивач, як директор Одеського зоопарку та публічна особа, має бути більш відкритим до прийнятної критики, ніж приватна особа, та виявляти більший рівень терпіння до уваги суспільства до кожної його дії, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію такого змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_30». Не звернув уваги на те, що поширена відповідачем інформація виходить за межі прийнятної для публічної особи критики і не є оціночними судженнями автора, а є констатацією факту про порушення позивачем законодавства, який може і має бути доведений належними доказами.
Верховний Суд урахував, що суд апеляційної інстанції помилково послався як на додаткову підставу для скасування рішення суду першої інстанції на те, що зобов`язуючи відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом оголошення на відеохостингу YouTube резолютивної частини рішення суду у цій справі, суд першої інстанції не встановив, хто є власником відповідного YouTube каналу, на якому ІНФОРМАЦІЯ_17 було опубліковано відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_15 », оскільки зазначене є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи. 
Водночас, зважаючи на те, що в суді першої інстанції, заперечуючи щодо задоволення позову, відповідач, зокрема, пояснив, що дійсно працював в Одеському зоопарку. Він висвітлює роботу зоопарку в мережі YouTube та вважає це своїм громадським обов`язком. На відеохостингу YouTube дійсно давав інтерв`ю, поширював достовірну інформацію, але то були його оцінюючі судження, колегія суддів Верховного Суду вважає відсутніми правові підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із незалученням власника YouTube каналу «ІНФОРМАЦІЯ_25». 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання інформації, поширеної стосовно нього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_17 на відеохостингу YouTube на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25», а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_31», недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, постанова Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у зазначеній частині підлягає скасуванню із залишенням в цій частині в силі рішення суду першої інстанції. 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання інформації, поширеної стосовно нього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_17 на відеохостингу YouTube на каналі «ІНФОРМАЦІЯ_25», а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_31», недостовірною, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, скасувати, рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2025 року в цій частині залишити в силі.
В іншій частині постанову Кропивницького апеляційного суду від 25 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Г. В. Коломієць    	
	Р. А. Лідовець    	
	Ю. В. Черняк