ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Шумей М.В.

04 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/5657/25 пров. № А/857/9573/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 300/5657/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
11.08.2025р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, у якому просив суд:
- визнати протиправними дії щодо неналежного розгляду від 01 липня 2025 року.
- зобов`язати повторно розглянути рапорт від 01 липня 2025 року з урахуванням висновків суду.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.01.2026р. позов задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії Головного управління Національної поліції в Івано- Франківській області щодо неналежного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 01 липня 2025 року.
В решті позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині відмовлених позовних вимог, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, Рішення Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 26.01.2026р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні Національної поліції України в Івано-Франківській області на посаді інспектора взводу №2 роти №1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький), лейтенанта поліції.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 народилася третя дитина, ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 у зв`язку з чим в нього реальна потреба в безпосередньому догляді та утриманні трьох неповнолітніх дітей, що суттєво ускладнює можливість належного виконання службових обов`язків в умовах підвищеної службової зайнятості, пов`язаної із проходженням служби в поліції.
01.07.2025р. позивач подав начальнику ГУНП в Івано-Франківській області полковнику поліції Безпальку С. у рапорт на звільнення зі служби, в якому вказав, що звільняється зі служби за власним бажанням згідно ст.77 ч.1. п.7 Закону України «Про Національну поліцію України» з 18 липня 2025 року у зв`язку з сімейними обставинами, а саме наявністю на утримання трьох дітей.
Листом тимчасово виконуючого обов`язків начальника ГУНП в Івано-Франківській області полковника ОСОБА_3 від 09 липня 2025 року №110702-2025 позивачу повідомлено, що ГУНП в Івано-Франківській області розглянуто рапорт від 01 липня 2025 року щодо звільнення зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).
Так, відповідно до п.68 розділу VII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липням 1991 року №114, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою, і виходячи з цього ГУНП в Івано-Франківській області рапорт ОСОБА_1 про звільнення зі служби не задоволено.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст.43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. №580-VIII (далі - Закон №580).
ч.1,ч.3 та ч.4 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.
Приписами ч.1 ст.60 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».
Згідно п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.
ч.2 та 3 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Відповідно до ст.38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.
п.4 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. № 114 (далі Положення №114), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.
Згідно пп.«ж» п.64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
В п.68 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
п.70 Положення №114 встановлено, що звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ.
Колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються приписи п.68 Положення №114 як спеціального нормативно-правового акта у питанні регулювання терміну попередження позивачем про звільнення за власним бажанням, який, на відміну від КЗпП України, становить не два тижні, а три місяці.
Так, з аналізу п.68 Положення №114 випливає, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт. Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим статусом працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
У межах передбаченого п.68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п.68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.02.2021р. у справі №160/3607/19, від 14.01.2021р. у справі №822/1093/18, від 05.02.2020р. у справі №819/744/16 та від 31.01.2024р. у справі №520/16737/21.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що 01.07.2025рр. ОСОБА_1 подав начальнику Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області Безпальку С. рапорт на звільнення зі служби, в якому вказав, що звільняється зі служби за власним бажанням згідно ст.77 ч.1 п.7 Закону України «Про Національну поліцію України» з 18 липня 2025 року у зв`язку з сімейними обставинами, а саме наявністю на утримання трьох дітей.
Також, рапорт позивача містив вичерпне обґрунтування сімейних обставин — утримання трьох дітей — що відповідає Переліку поважних причин для звільнення зі служби, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №413 від 12.06.2013р., а також чітко визначену бажану дату звільнення (18 липня 2025 року). Однак, відмова у звільненні на підставі формального застосування тримісячного строку суперечить принципам добросовісності, пропорційності та індивідуального підходу, гарантованим Законом України «Про Національну поліцію» та Конституцією України.
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що відповідач відмовив у задоволенні рапорту позивача, у зв`язку з тим, що у нього відсутні підстави для звільнення з поліції за власним бажанням у ту дату, яку зазначено в рапорті (06 серпня 2024 року), тобто у коротший, ніж тримісячний строк, оскільки на час подання ОСОБА_1 рапорту про звільнення зі служби в поліції діючими є норми Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114.
При цьому, колегія суддів вказує, що тримісячний строк, передбачений п.68 Розділу VII Положення №114, має регламентуючий, а не імперативний характер. Зазначення поліцейським у рапорті бажаної дати звільнення, яка є меншою за тримісячний строк, вважається проявом одностороннього волевиявлення, а погодження цього строку уповноваженим органом — формою досягнення домовленості сторін. У випадку, коли працівник обґрунтовує необхідність дострокового звільнення поважними причинами, зокрема сімейними обставинами, такий підхід відповідає принципам правової визначеності, добросовісності та пропорційності.
Як наслідок вірним є висновок суду першої інстанції, що у задоволенні рапорту позивача відмовлено виключно з формальних підстав, пов`язаних із тримісячним строком попередження, без урахування обставин, що мають істотне значення, є неправомірною, суперечить положенням Закону України «Про Національну поліцію» та порушує право позивача на звільнення за власним бажанням відповідно до ч.1 ст.77 Закону №580-VIII.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Наказом ГУНП в Івано-Франківській області від 28.10.2025р. №2051 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Івано-Франківській області» лейтенанта поліції ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції.
Наказом ГУНП по особовому складу від 28.10.2025 № 585 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 28.10.2025.
Також, колегія суддів вказує, що спірний рапорт поданий ОСОБА_1 у період проходження ним служби, тоді як станом на день подання клопотання позивач уже не є поліцейським, усі правові наслідки, пов`язані з проходженням позивачем служби в поліції, включно з питаннями, що стосуються реалізації функцій служби, припинені.
Як наслідок, спірний рапорт, який міг створювати юридичні наслідки лише щодо службово-трудових відносин у період їх існування, вичерпав свою дію як акт індивідуального значення. Також зазначає, що спірний акт індивідуальної дії не створює юридичних наслідків.
Таким чином, оскільки позивача звільнено зі служби у поліції з 28.10.2025р., позовна вимога щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 01 липня 2025 року з урахуванням висновків суду, не підлягає до задоволення, оскільки трудові відносини між сторонами припинені і повторний розгляд заяви неможливий. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову частково оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституції України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року у справі № 300/5657/25- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель