04.06.26
Справа № 521/10342/25
Провадження № 2/521638/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2026 року 
Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді- Роїк Д.Я.,
за участю секретаря судового засідання Каліній П.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
Визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію позивача, інформацію про вчинення ним «шахрайських дій», викладену в ухвалі Хаджибейського районного суду м. Одеси від 25.09.2024 про забезпечення позову у справі № 521/15375/24.
Зобов`язати відповідачів спростувати зазначену інформацію шляхом подання заяви до Хаджибейского районного суду м. Одеси у справі 
№ 521/15375/24 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору удаваним. 
Стягнути з кожного з відповідачів по 100 000 (сто тисяч) грн моральної шкоди та по 10 000 ( десять тисяч) грн витрат на правничу допомогу.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступним.
Формулювання «шахрайські дії» та «введення в оману» були поширені відповідачами через заяву про забезпечення позову у справі № 521/15375/24, що, на думку позивача, є недостовірною інформацією, яка завдала йому значної шкоди діловій репутації.
Представник відповідача ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 позов не визнали, подали 02.12.2025 року відзив, в якому просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування зазначили, що спірні формулювання «шахрайські дії ОСОБА_1 », «введення в оману» були використані ними у межах реалізації права на судовий захист у справі № 521/15375/24. Саме в цій справі вирішувалося питання правомірності укладення договорів купівлі-продажу та позики між сторонами, а також подальшого переоформлення квартири за адресою АДРЕСА_1 на третю особу ОСОБА_5 .
Такі твердження становлять правову позицію сторони у цивільному спорі і не можуть розцінюватися як «поширення недостовірної інформації» у розумінні статті 277 Цивільного кодексу України. Питання наявності в діях ОСОБА_1 ознак обману чи зловживання довірою безпосередньо є предметом розгляду справи № 521/15375/24.
Задоволення даного позову та зобов`язання відповідачів спростувати спірні формулювання фактично означало б втручання у іншу судову справу та спробу вплинути на правову позицію сторони, що суперечить принципам судочинства та гарантіям доступу до суду.
Відповідачі також звернули увагу, що позивач посилається на п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації», однак неправильно тлумачить її положення. Згідно з цією постановою, інформація, яка міститься у процесуальних документах, може бути предметом позову про спростування лише за умови, що вона не була предметом розгляду відповідної справи. У даному випадку спірні формулювання є частиною предмета розгляду справи № 521/15375/24.
Крім того, позивач не надав жодних належних і допустимих доказів настання негативних наслідків для його ділової репутації (зменшення обсягу замовлень, відмови клієнтів, зниження доходу) та розміру завданої моральної шкоди.
Після подання представником відповідача відзиву на позовну заяву, позивач ОСОБА_1 12.12.2025 року подав до суду відповідь на відзив, у якому не погодився з позицією відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_8 та заперечив основні їх доводи. Відповідно до заяви про забезпечення позову, яку сторона відповідачів подала в рамках розгляду справи № 521/15375/24 до Хаджибейського районного суду м. Одеси, саме відповідачі, а не суд, поширили твердження щодо нібито «шахрайських дій» ОСОБА_1 . Зокрема, на сторінці 5 зазначеної заяви, в останньому абзаці, дослівно вказано: «…Проте, сім`я ОСОБА_2 і наразі проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , однак у зв`язку з шахрайськими діями ОСОБА_1 та існуванням наразі гострої загрози втрати єдиного житла та виселення…». 
Таким чином, твердження про нібито «шахрайські дії» ОСОБА_1 є не позицією суду, а власними твердженнями відповідачів, поширеними ними у поданих до суду документах. Відповідачі в рамках свого позову неодноразово стверджують, що ОСОБА_1 нібито було вчинено введення їх в оману. Так, на сторінці 7 позовної заяви, у перших абзацах, відповідачі зазначають: «Після вказаної події стало відомо, що ОСОБА_1 ввів в оману сім`ю ОСОБА_9 щодо переоформлення назад на них права власності на спірну квартиру…». Далі відповідачі також вказують: «Отже, ОСОБА_1 ввів в оману сім`ю ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , скористався безвихідною ситуацією позивачів, їх скрутним становищем і їх довірою…». 
Крім того, позивач наголосив, що твердження про шахрайство не можуть бути предметом розгляду в цивільній справі, оскільки це кримінально-правова кваліфікація, а також зазначив, що справа № 521/15375/24 вже розглянута по суті рішенням суду від 11 грудня 2025 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. 
Позивач також не погоджується з твердженнями відповідача ОСОБА_2 щодо відсутності доказів здійснення ним підприємницької діяльності, посилаючись на витяг з Єдиного державного реєстру ФОП, наданий разом із позовною заявою, та повністю підтримав свої позовні вимоги.
21.12.2025 року представник відповідача, адвокат Ушаков О.О. подав до суду заперечення щодо відповіді на відзив, в яких зазначив, що твердження позивача про те, що питання нібито «шахрайських дій» не можуть бути предметом розгляду в цивільній справі, не відповідають дійсності.
Зокрема, 08.08.2025 року до ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на підставі якого 08.08.2025 року відкрито кримінальне провадження № 12025162480000984 щодо заволодіння ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зловживання довірою, чим ймовірно спричинив майнову шкоду у великих розмірах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 .
Також у запереченнях наголошено, що рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2025 року у справі № 521/15375/24, на яке посилається позивач, не набрало законної сили, оскільки оскаржується в апеляційному порядку, а тому посилання на нього, як на доказ є юридично некоректним. 
Крім того, представник відповідача, звернув увагу на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження тверджень позивача про настання для нього негативних наслідків у вигляді зменшення обсягу замовлень, зниження доходу, погіршення майнового та психологічного стану. Позивач не надав жодних документів, що підтверджують отримання повідомлень від клієнтів про відмову у співпраці з посиланням на ухвалу суду, відомостей про обсяг замовлень та рівень доходу до і після 25.09.2024 року, медичних довідок чи висновків експертизи щодо психологічного стану.
Усе зазначене, на думку представника відповідача, свідчить про надуманість порушень з боку відповідачів та намагання здійснити вплив на іншу справу через подання даного позову.
Ухвалою суду від 14.05.2026 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до розгляду по суті.
В судове засідання позивач та його представник не з`явились, матеріали справи містять клопотання про розгляд справи за їх відсутності.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ушаков О.О. надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності , просив долучити до матеріалів справи акт виконаних робіт.
Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.
Уважно дослідивши матеріали справи, Суд встановив, що спірні формулювання були використані відповідачами у заяві про забезпечення позову у справі 
№ 521/15375/24 та відтворені судом в ухвалі від 25.09.2024 року при оцінці обґрунтованості забезпечення позову. 
Спірна інформація становить правову позицію сторони щодо фактичних обставин цивільного спору про визнання договору удаваним, скасування державної реєстрації права власності та визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Питання правомірності дій ОСОБА_1 при укладенні договорів від 06.12.2019 року, 05.03.2021 року та додаткових угод, а також наявності в його діях ознак обману чи зловживання довірою є предметом розгляду у справі № 521/15375/24.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації», у порядку цивільного судочинства не підлягають розгляду позови про спростування інформації, яка міститься у процесуальних документах і стосується предмета розгляду відповідної справи.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Основним національним нормативно-правовим підґрунтям, яке регулює відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та Книга 2 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), яка присвячена особистим немайновим правам фізичної особи.
Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. 
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов?язків.
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред?явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки й поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Окрім вищезазначених нормативно-правових актів, під час розгляду справ про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної та юридичної особи суди також застосовують, зокрема, закони України «Про інформацію», «Про медіа», інші нормативно-правові акти.
Також суди керуються статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», яка вказує на те, що суди повинні застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати й передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади й незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
ЄСПЛ неодноразово підкреслював необхідність забезпечення справедливого балансу між правом на захист репутації та свободою вираження поглядів (стаття 10 Конвенції). Особливо високий ступінь захисту надається висловлюванням, зробленим у контексті судового спору, оскільки вони є частиною реалізації права на доступ до суду та права на ефективний засіб правового захисту (ст. 6 та ст. 13 Конвенції). 
ЄСПЛ у своїх рішеннях зазначає, що втручання в зазначені права може бути виправданим лише за умови, що втручання буде здійснене відповідно до закону, повинно переслідувати законну мету й бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети. 
Щодо обмежень, то позиція ЄСПЛ така: 
1) підстави для обмеження в Конвенції є вичерпними й не підлягають розширенню; 
2) обмеження повинні бути передбачені законом, який, у свою чергу, має бути чітким, зрозумілим, щоб особа могла узгоджувати свою поведінку й передбачити її наслідки; 
3) необхідність застосування обмеження має бути переконливо доведена; 
4) обмеження має бути необхідним у демократичному суспільстві, тобто бути виправданим і пропорційним.
У даній справі формулювання відповідачів не є безпідставним публічним наклепом, а є частиною їхньої правової позиції у майновому спорі, який стосується їхнього єдиного житла. Зобов`язання відповідачів спростувати таку позицію, шляхом подання заяви до матеріалів іншої судової справи становило б непропорційне втручання у їхнє право на свободу вираження поглядів, гарантоване статтею 10 Конвенції.
Щодо вимог про компенсацію моральної шкоди, позивач вказував на те, що після оприлюднення ухвали Хаджибейського районного суду м. Одеси від 25.09.2024 року, яка містить формулювання щодо нібито шахрайських дій ОСОБА_1 , позивач неодноразово отримував повідомлення про відмову у співпраці зі сторони клієнтів. У деяких випадках ці особи прямо посилались на згадану ухвалу як причину відмови. Внаслідок цього: суттєво зменшився обсяг отриманих замовлень; знизився рівень доходу, що негативно вплинуло на його майновий стан; погіршився психологічний стан, з`явились ознаки емоційного виснаження; погіршились стосунки в родині, що додатково посилило моральні страждання. Також позивач, наголошував, що зазначена ним інформація, свідчить про наявність істотної моральної шкоди, заподіяної поширенням недостовірної, ганьбливої та юридично необґрунтованої інформації, яка є предметом даного позову.
Проте позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження зазначених тверджень. До матеріалів справи не долучено жодних повідомлень, листів, скріншотів, доказів відмов клієнтів з посиланням на ухвалу суду, документів щодо обсягу замовлень та рівня доходу до і після 25.09.2024 року (податкові декларації, витяги з реєстру ФОП, банківські виписки), медичних довідок, висновків психолога чи експертизи щодо психологічного стану. 
Способами захисту цивільних прав та інтересів у відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України, серед іншого, є припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди тощо.
Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, моральна шкода полягає у стражданнях, заподіяних фізичному чи психічному впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми та інших негативних наслідків морального характеру. При цьому позивач зобов`язаний довести факт заподіяння моральної шкоди, її характер, ступінь та причинний зв`язок з діями відповідача належними і допустимими доказами. Голослівні твердження без підтвердження доказами не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону, якій відмовлено в позові.
Відповідач ОСОБА_2 поніс витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 23.10.2025 року № 23/10-СУ, актом виконаних робіт, укладеним між ОСОБА_2 та адвокатом Ушаковим О.О. 
Керуючись статтями 3, 16, 23, 201, 277, 280, 297, 299 ЦК України, статтями 10, 76, 81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:      Д.Я. Роїк