Справа №:755/8181/25
Провадження №: 2/755/280/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"14" квітня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді -  Катющенко В.П.,
при секретарі -  Мовчан А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест плюс», третя особа Київська міська рада про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, -
В С Т А Н О В И В :
Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просить суд: 
1) визнати за ОСОБА_1 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:66:248:0025;
2) стягнути з відповідача, ТОВ «Еверест плюс», на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу та судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.05.2011 між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_1 був укладений договір № 105/ЕМ купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого, сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за цим договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до змісту договору об`єкт капітального будівництва - житловий будинок з нежилими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:66:248:0025, право на спорудження якого виникло у продавця на підставі Рішення КМР Х сесії IV скликання за № 729/3304 від 14.07.2025, а також дозволу на виконання будівельних робіт № 2871/Дн/С від 13.12.2007. За вказаним договором, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Загальна вартість майнових прав складає 338 164 грн. Запланований термін закінчення будівництва та введення в експлуатацію - 4 квартал 2012 року.
В результаті повної сплати майнових прав за договором № 105/ЕМ купівлі-продажу майнових прав від 14.05.2011, ОСОБА_1 видано довідку про 100% фінансування згідно Договору № 105/ЕМ купівлі продажу майнових прав від 14.05.2011. Також, 16.05.2011 ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_1 склали акт приймання-передачі майнових прав про наступне: Відповідно до Договору № 105/ЕМ купівлі продажу майнових прав від 14.05.2011 «Продавець» передає, а «Покупець» приймає майнові права на житлове приміщення, а саме: квартира   АДРЕСА_1 .
Позивачка виконала свої зобов`язання за договором у повному обсязі сплативши на користь відповідача повну суму вартості майнових прав у встановлений в договорах строк, що підтверджується довідкою про 100 % оплату вартості майнових прав. В той же час, відповідач порушив встановлений договором строк введення будинку в експлуатацію, внаслідок чого позбавив позивачку можливості набути право власності на нежитлові приміщення у 4 кварталі 2012 року, як було передбачено договором. Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором стало підставою для звернення позивачки до суду з позовом для визнання за нею майнових прав.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16.05.2025 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Київську міську раду та відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.
28.05.2025 від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив. 
29.05.2025 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача КМР - ОСОБА_3 надійшов відзив, на який судом надано відповідь від 30.05.2025, у якій роз`яснено, що Київську міську раду залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, з огляду на що звернуто увагу на можливість подання відзиву на позовну заяву виключно відповідачем.
17.06.2025 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача КМР – ОСОБА_3 надійшли пояснення у справі, у яких остання зазначила, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки зі змісту позовних вимог вбачаються порушення договірних відносин з сторони відповідача, а саме порушення термінів здачі будинку в експлуатацію. Тому позивачу слід було звернутися до суду з позовом щодо невиконання або неналежного виконання умов договору, а не щодо визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва, які були визнані відповідно до акту приймання-передачі майнових прав від 16.05.2011.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
14.04.2026 від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Додатково зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити.
Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з`явився, суд про причини не явки не повідомив. Правом на подання відзиву не скористався.
За вказаних обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін.
Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Згідно зі статтею 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що 14.05.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест плюс» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено Договір № 105/ЕМ купівлі-продажу майнових прав (далі - Договір).
При цьому, згідно п.1.1-1.3 Договору, об`єкт капітального будівництва - житловий будинок з нежилими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:66:248:0025, право на спорудження якого виникло у ТОВ «Еверест плюс» на підставі рішення КМР Х сесії IV скликання за № 729/3304 від 14.07.2005, а також дозволу на виконання будівельних робіт № 2871-Дн/С від 13.12.2007. Об`єкт нерухомості - складова та невід`ємна частина об`єкту капітального будівництва, яка виражена у вигляді квартири, спорудження якої здійснює ТОВ «Еверест плюс». Майнові права - це всі права на об`єкт нерухомості, які належать ТОВ «Еверест плюс». Майнові права відчужуються ОСОБА_1 , яка у зв`язку з цим набуває у майбутньому право власності на об`єкт нерухомості.
Згідно п.2.1 Договору, ТОВ «Еверест плюс» продає, а ОСОБА_1 купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.
Сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: квартира АДРЕСА_1 , друга секція (п.2.2 Договору).
Відповідно до п.2.5 Договору, запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 4 квартал 2012 року.
Майнові права на об`єкт нерухомості за цим Договором передаються ТОВ «Еверест плюс» ОСОБА_1 шляхом підписання акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості. Акт підписується сторонами не пізніше 3-х робочих днів з дати здійснення ОСОБА_1 оплати 100 % загальної площі об`єкта нерухомості, що визначена у пункті 2.2. цього Договору (п.3.1 Договору).
Право власності на майнові права переходить від ТОВ «Еверест плюс» до ОСОБА_1 після підписання акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, для підписання якого та отримання інших документів ОСОБА_1 має з`явитися до ТОВ «Еверест плюс» протягом 3-х робочих днів з моменту отримання відповідного повідомлення (п.3.2 Договору).
Сторони погоджуються, що у випадку часткової оплати вартості загальної площі об`єкта нерухомості, покупець не набуває права власності на частину майнових прав (п.3.3 Договору).
Відповідно до п.4.2 Договору, орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладання цього Договору складає 338 164 грн.
Після повної сплати ОСОБА_1 вартості майнових прав за об`єкт нерухомості, визначений в п.2.2 даного Договору, ТОВ «Еверест плюс» видає йому довідку про повну оплату вартості майнових прав на об`єкт нерухомості згідно цього Договору (п.4.5 Договору).
Квитанцією до прибуткового касового ордера № 148 від 16.05.2011, підтверджується прийняття ТОВ «Еверест плюс» грошових коштів від ОСОБА_1 згідно Договору купівлі-продажу майнових прав № 105/ЕМ від 14.05.2011, у розмірі 338 164 грн.
16.05.2011 між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_1 складено акт приймання-передачі майнових прав на житлове приміщення, а саме: секція АДРЕСА_1 .
Цього ж дня ОСОБА_1 видана довідка про 100% фінансування згідно Договору № 105/ЕМ купівлі-продажу майнових прав від 14.05.2011.
Відповідно до статті 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Право власності на річ набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).
Згідно положень частин 1, 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в статті 3 ЦК України.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Як зазначено у частині 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною 3 статті 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За змістом частини 2 статті 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).
Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.
Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 16.11.2020 у справі №755/8933/18 (провадження №61-4251св19).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Вказані правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18.02.2015 у справі №6-244цс14, від 24.06.2015 у справі №6-318цс15, від 18.11.2015 у справі №6-1858цс15, від 10.02.2016 у справі №6-2124цс15.
Згідно із положеннями статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. (частина 1 статті 181 ЦК України).
Власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (частина 1 статті 375 ЦК України).
За приписами статей 13, 19 Конституції України, земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 140 Конституції України, визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Відповідно до статті 2 ЗК України, до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.
Згідно зі статтею 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а відповідно до пункту 2 статті 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» Київська міська рада має право визначати особливості землекористування.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
За приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до статті 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Розпорядження землями комунальної власності міста Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи у користування, у відповідності до статті 9 ЗК України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.
Відповідно до частини першої та другої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Отже, єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в місті Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради.
Таким чином, лише Київська міська рада, як представницький орган територіальної громади міста Києва, має виключне право на прийняття остаточних рішень з питань, що віднесені до компетенції місцевих рад.
Згідно інформацією розміщеною на офіційному сайті Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) рішенням Київської міської ради від 14.07.2005 № 729/3304 було внесено зміни до генерального плану м. Києва - територію в районі вул. Лохвицької у Дніпровському районі м. Києва віднесено до території житлової та громадської забудови. Затверджено проект відведення земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «Еверест плюс» для будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними автостоянками на вул. Лохвицькій у Дніпровському районі м. Києва. Передано товариству з обмеженою відповідальністю «Еверест плюс», в короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 5,52 га для будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними автостоянками на АДРЕСА_2 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.
12.12.2005 між Київською міською радою (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еверест плюс» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 14.07.2005№ 729/3304, за Актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (об`єкт оренди або земельна ділянка), визначену цим договором, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Петровою Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 17-6522. Вказаний договір було зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) , про що зроблено запис від 11.04.2006 за № 66-6-00341 у книзі записів державної реєстрації договорів (далі - Договір оренди від 12.12.2005).
Згідно п. 2.1. Договору оренди від 12.12.2005, об`єктом оренди, відповідно до договору є земельна ділянка з наступними характеристиками: місце розташування - АДРЕСА_2 ; розмір - 54709 кв.м.; цільове призначення - для будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними автостоянками; кадастровий номер - 8000000000:66:248:0025.
Згідно інформації розміщеної на офіційному сайті Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), за даними Міського земельного кадастру земельна ділянка площею 5,4709 га (кадастровий номер 8000000000:66:248:0025) на АДРЕСА_2 , на якій розташовані житлові комплекси «Родинний затишок». Стародарницький», « Флагман » та «Нова Хвиля» згідно з рішенням Київської міської ради від 14.07.2005 № 729/3304 передавалась в оренду товариству з обмеженою відповідальністю «Еверест плюс» для будівництва комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними автостоянками (договір оренди земельної ділянки від 11.04.2006 № 66-6-00341, термін дії якого закінчився 11.04.2011). За поданням Департаменту Київська міська рада не приймала рішень щодо поновлення договору оренди земельної ділянки від 11.04.2006 № 66-6-00341. Шляхом поділу вищезазначеної земельної ділянки (кадастровий номер 800000000:66:248:0025) сформовано чотири земельні ділянки (кадастрові номери 8000000000:66:248:0026, 8000000000:66:248:0027, 8000000000:66:248:0028, 80000000:66:248:0029), інформація про які відповідно до Закону України «Про державний земельний кадастр» внесена до Державного земельного кадастру. На сформовані земельні ділянки (кадастрові номери 8000000000:66:248:0026, 800000000:66:248:0027, 8000000000:66:248:0028, 8000000000:66:248:0029) зареєстровано право комунальної власності територіальної громади міста Києва. 
Згідно інформацією розміщеною на офіційному порталі Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 800000000:66:248:0025 від 12.12.2005, зареєстрований від 11.04.2006 №66-6-00341, не подовжено. При цьому, за кадастровим номером земельної ділянки 800000000:66:248:0025, попереднім замовником будівництва (забудови) якої виступав ТОВ «Еверест Плюс», що належить до групи компаній ТОВ «Уко груп» та ТОВ «Сіті груп», функції замовника передано ОК «ЖБК Флагман 1С» - ЖК «Нова Хвиля», житловий будинок на Харківському шосе, 15-А; ЖК «Флагман» житловий будинок у АДРЕСА_7 ; ЖК «Флагман» житловий будинок у АДРЕСА_7 ; ЖК «Родинний затишок» житловий будинок на АДРЕСА_8 ; ЖК «Родинний затишок» житловий будинок на АДРЕСА_8 . 
Крім того, згідно відповіді Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04.04.2025 № 073-1090, вбачається, що Департамент не видавав, не реєстрував документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, до Департаменту від Державної архітектурно-будівельної інспекції України не передавалися документи стосовно об`єкта будівництва, розташованого на АДРЕСА_2 .
З огляду на викладене судом встановлено, що Київська міська рада не приймала рішень щодо надання у власність чи користування ТОВ «Еверест плюс» земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:66:248:0025 після закінчення строку дії договору оренди від 11.04.2006 №66-6-00341, термін дії якого закінчився 11.04.2011, а функції замовника будівництва/забудови земельної ділянки 800000000:66:248:0025 передано ОК «ЖБК Флагман 1С».
Виходячи з наведених положень договору купівлі-продажу майнових прав, у позивача право власності на квартиру не виникло. Позивач отримала лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.
При цьому, сплативши 100 % вартості майнових прав на об`єкт нерухомості позивач вже набув майнові права, тобто, право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно, зокрема, об`єкт нерухомості (квартиру) за АДРЕСА_1 , та підтверджується виданою довідкою та актом приймання-передачі майнових прав.
Законодавець чітко визначив, що захисту підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване право.
Убачається, що позивачкою усі умови договору купівлі-продажу майнових прав виконані, нею проведені відповідні розрахунки за договором, проте відповідачем порушено умови договору стосовно терміну будівництва та введення об`єкта капітального будівництва в експлуатацію.
В той же час, аналізуючи умови договору та виходячи із обраного позивачкою способу захисту порушених прав, враховуючи, що функції замовника будівництва/забудови земельної ділянки з кадастровим номером 800000000:66:248:0025 передано ОК «ЖБК Флагман 1С», при цьому в результаті поділу вказано земельної ділянки сформовано чотири земельні ділянки із кадастровими номерами: 8000000000:66:248:0026, 8000000000:66:248:0027, 8000000000:66:248:0028, 80000000:66:248:0029), а позивачем відповідно не надано доказів до якої саме земельної ділянки в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером 800000000:66:248:0025 відноситься будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник будівництва (далі - замовник) - фізична чи юридична особа, яка має у власності чи користуванні одну чи декілька земельних ділянок або у власності чи управлінні будівлю/споруду і має намір щодо виконання підготовчих та/або будівельних робіт. У разі виконання підготовчих/будівельних робіт щодо багатоквартирного будинку замовником будівництва може бути об`єднання співвласників багатоквартирного будинку або управитель багатоквартирного будинку чи житлово-будівельний (житловий) кооператив, який здійснюватиме утримання такого будинку на підставі рішення (договору) співвласників багатоквартирного будинку.
Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (стаття 876 ЦК України).
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що 13.05.2019 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20.03.2019 у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27.02.2019 у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. Інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України). Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти. Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав.
Таким чином, суд доходить висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту про визнання майнових прав на об`єкт будівництва, у розрізі спірних правовідносин, є неналежним, оскільки не зможе відновити порушені права позивача у такий спосіб.
У цій частині суд звертає увагу на те, що у разі здійснення самочинного будівництва об`єкта нерухомого майна інвестор, так само як і забудовник, не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (стаття 376 ЦК України).
Згідно зі статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частинами 2, 3 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).
Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Судом достовірно встановлено, що об`єкти капітального будівництва не введені в експлуатацію, їх будівництво не завершене.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що належним способом захисту, про який неодноразово наголошував Верховний Суд у тотожних правовідносинах є звернення до суду із вимогами про розірвання договорів та стягнення коштів, який є більш доцільним та зможе забезпечити захист порушених прав позивача.
Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтею 651 ЦК України, відповідно до якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.
Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.
Таким правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13.
У відповідності до частини 5 статті 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.
Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20).
Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22.
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288).
Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест плюс», третя особа Київська міська рада про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва.
Інші доводи сторін, наведені ними у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).
Враховуючи наведене та керуючись, ст. ст. 3, 15, 16, 177, 179, 181, 182, 190, 509, 525, 526, 527, 530, 610, 611, 629, 876 ЦК України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 2, 4, 5, 7, 10, 12, 13, 76-81, 89, 95, 128, 133, 141,178, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
В позові ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_10 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест плюс» (код в ЄДРПОУ: 32853498, вул. Микільсько-Слобідська, 2-Б, м. Київ), третя особа Київська міська рада (код ЄДРПОУ: 22883141, 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) про визнання майнового права на об`єкт незавершеного будівництва - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 28.04.2026.
Суддя: