УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/7254/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянувши матеріали касаційної скарги  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач, скаржник)
на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта» (далі - ТОВ «Нова Пошта», позивач)
до ФОП ОСОБА_1.
про стягнення 442 470,15 грн,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17.06.2026 через Електронний суд звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить прийняти касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 у справі №910/7254/25 та відкрити касаційне провадження у ній; на підставі статей 310, 311 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвалити у справі №910/7254/25 нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Нова пошта» до ФОП ОСОБА_1. про стягнення коштів у розмірі 442 470,15 грн відмовити у повному обсязі. Крім того у касаційній скарзі просить зупинити виконання (дію) оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. До того ж, не виявилось вказаної у додатку касаційної скарги платіжної інструкції про сплату судового збору за касаційну скаргу, що підтверджується актом Верховного Суду від 17.06.2026 №32.1-14/234.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2026 для розгляду справи №910/7254/25 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.
З матеріалів касаційної скарги та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що ТОВ «Нова пошта» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ФОП ОСОБА_1. про стягнення 442 470,15 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем були надані відповідачу послуги за договором про надання послуг з організації перевезення відправлень, однак не оплачені відповідачем у повному обсязі. 
Ухвалою від 16.06.2025 Господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі №910/7254/25 та, ураховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин, предмет доказування, визначив, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Господарський суд міста Києва рішенням від 12.11.2025, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 05.05.2026 у справі №910/7254/25 залишив без змін, позовні вимоги задовольнив; стягнув з відповідача на користь позивача 442 470,15 грн боргу.
Оскаржувані судові рішення мотивовані тим, що експедитор належним чином виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачу послуги за спірними актами на суму 442 470,15 грн, які замовник не оплатив, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення цього боргу обґрунтовано задоволені. 
Вирішуючи питання щодо прийнятності касаційної скарги та наявності підстав для відкриття / відмови у відкритті касаційного провадження, дослідивши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в контексті оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частина перша статті 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 287 ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України, є вичерпним.
За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025 встановлює прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3 028 гривень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Позов подано у червні 2025 року. Предметом позову у справі №910/7254/25 є стягнення з відповідача 442 470,15 грн боргу за договором про надання послуг з організації перевезення відправлень, а отже, ціна позову у цій справі не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2025 рік - 1 514 000,00 грн). 
Колегія суддів зауважує, що за такого правового регулювання можливість відкриття касаційного провадження у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб залежить виключно від значення кожної з них для формування єдиної правозастосовчої практики та обставин конкретної справи, при наявності випадків, передбачених підпунктами «а» - «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із оскаржуваними рішенням та постановою у справі №910/7254/25, зазначає про наявність підстав для подолання касаційного фільтру, передбачених підпунктами «а», «в» «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України; 
вказує на те, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних та безпідставно розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; ціна позову у справі становить 445 450,00 грн; скаржник був позбавлений можливості повноцінно реалізувати свої права у підготовчому засіданні (зокрема, щодо збирання та подання доказів, детального опитування сторін); ураховуючи складність справи, суд апеляційної інстанції ухвалив рішення про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження; неможливість спрощеного розгляду за фактичним обсягом справи (на час апеляційного оскарження матеріали справи налічували 1326 сторінок) та розгляд її судом першої інстанції за спрощеним провадженням призвели до того, що апеляційний суд порушив регламент ведення засідання, проігнорував надані відповідачем документи та позбавив скаржника можливості захищати свої права в повній мірі;
позивач є лідером ринку експрес-доставки в Україні; ця справа має виняткове значення для учасника справи як суб`єкта малого підприємництва; оскільки такі правовідносини, коли великий монополіст має переважне право над представником малого бізнесу у вирішенні в суді спорів на свою користь у разі порушень норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, суперечить державній політиці підтримки малого підприємництва, а саме Закону України «Про державну підтримку малого підприємництва»; справа виходить за межі індивідуального спору і стосується правового режиму захисту суб`єктів малого підприємництва в умовах воєнного стану; ця справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних господарських спорах за участю позивача; вважає їх незаконними, такими, що підлягають скасуванню у зв`язку з неправильним застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права, зокрема, цитує приписи, статей 86, 287, 310 ГПК України, посилається на не дослідження доказів у справі, зазначає судом апеляційної інстанції залишено поза увагою наявні матеріали справи, порушено порядок розгляду справи, не з`ясовано наявності клопотань, порушено норму щодо черговості надання слова учасникам справи. 
Розглянувши наведені міркування у контексті наявності/відсутності випадку передбаченого пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України касаційної скарги і доданих до неї документів та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність випадку для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики є оціночним поняттям і означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів.
Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути, з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами, ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.
Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення, чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.
Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони абстрактні і декларативні і не містять жодних доказів кількісного та якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Скаржник не наводить аргументованих обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Отже, недоведений якісний показник наявності фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди скаржника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин. При цьому доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог. 
Отже твердження, щодо необхідності відкриття касаційного провадження на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України необґрунтовані.
Водночас «винятковість значення справи для скаржника», «суспільний інтерес» є оціночними чинниками, враховуючи статус Верховного Суду, і у цих випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження відноситься до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Стосовно «винятковості значення» справи для учасника та «суспільного інтересу», то в цьому випадку оцінка судом таких випадків може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів. При цьому винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Отже, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Доводи скаржника, що ця справа має суспільний інтерес та виняткове значення для скаржника, зокрема, оскільки правовідносини, коли великий монополіст має переважне право над представником малого бізнесу у вирішенні в суді спорів на свою користь у разі порушень норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, суперечить державній політиці підтримки малого підприємництва, а саме Закону України «Про державну підтримку малого підприємництва», справа виходить за межі індивідуального спору і стосується правового режиму захисту суб`єктів малого підприємництва в умовах воєнного стану, не є аргументованими і переконливими обґрунтуваннями щодо цих правовідносин, а зводяться лише до незгоди із судовими рішеннями і в цілому до заперечення результату розгляду цієї справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судами, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.
Таким чином, вказані твердження щодо необхідності відкриття касаційного провадження у випадку передбаченому підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, судом також відхиляються як необґрунтовані.
Щодо посилань скаржника на підпункт «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, оскільки суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних та безпідставно розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Приписами частини п`ятої статті 12 ГПК України унормовано, що малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже, малозначні справи розрізняються за різними критеріями: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто які визнаються малозначними за законом з урахуванням ціни позову; та 2) справи незначної складності, які визнаються малозначними за висновком суду та на розсуд суду з урахуванням та оцінкою конкретних обставин справи та подальшою необхідністю вибору виду провадження для розгляду справи.
У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частини перша, друга статті 247 ГПК України).
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (частина третя статті 247 ГПК України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 8.12 постанови від 26.02.2019 у справі №907/9/17 (провадження №12-76гс18) зазначила, що наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.
Урахувавши ціну позову, характер спірних правовідносин, предмет доказування, суд першої інстанції, у відповідності з частиною третьою статті 12, частиною другою статті 247 ГПК України, визнав, що ця справа не віднесена до категорії справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження та вважав за необхідне здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.
Отже, доводи скаржника про помилковість віднесення судом першої інстанції цієї справи до малозначних є необґрунтованими та не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження.
За наведеного міркування Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України і які надають повноваження Верховному Суду переглянути як «суду права» цю справу.
Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального / процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї із сторін є звичайним передбачуваним процесом.
Верховний Суд під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взяв до уваги: предмет позову, підстави заявлених позовних вимог, обставини справи, нормативно правове регулювання спірних правовідносин, складність справи, факт розгляду цієї справи судами двох інстанцій урахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду цієї справи, які мали повну юрисдикцію.
Суд констатує, що доступ до правосуддя у скаржника відбувся, справу розглянуто двома попередніми судовими інстанціями, право на доступ до суду не порушено. 
Касаційний господарський суд також враховує, що, переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
Наведені скаржником у касаційній скарзі доводи у контексті оскаржуваних судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес, має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, чи суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково або ж наявні інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною третьою статті 287 ГПК України. Наведені скаржником доводи зводяться до заперечення встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.
Окремо Суд зазначає, що підстави касаційного оскарження, які передбачені частиною другою статті 287 ГПК України не є тотожними з випадками можливості касаційного оскарження у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які передбачені пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
Оскільки скаржником не доведено випадків за частиною третьою статті 287 ГПК України, які передбачають можливість оскарження судових рішень у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то й відповідно Суд доходить висновку, що ОСОБА_1 не дотримався вимог «подолання» «процесуальних фільтрів», як передумов які б могли вимагати касаційного розгляду справи. 
Верховний Суд виходить з того, що скаржник у цій справі розумів, що вказана справа не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже, застосування наявності / відсутності випадків у контексті пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України було прередбачуваним, скаржник у касаційній скарзі обґрунтовано аргументовано не довів наявності виключних випадків, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Отже, скаржником у касаційній скарзі не наведено обставин, які б з огляду на викладені мотиви свідчили про необхідність перегляду цієї справи у касаційному порядку.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Ураховуючи вищевказане, з огляду на принципи господарського судочинства (змагальності та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, юридичної визначеності) колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 у справі №910/7254/25, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, викладене у касаційній скарзі, клопотання про зупинення виконання (дії) оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, не розглядається.
Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 у справі №910/7254/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова 

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов