ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року справа № 380/1373/24

Львівський окружний адміністративний суд у складі
судді Желік О.М.,
за участю секретаря судового засідання Пришляк А.Я,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Худоби Г.М.,
представника відповідача-1 Цехмейстер Л.В.,
представника відповідача-2 Смалій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства України з питань державної служби, Західного міжрегіонального управління НАДС про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Національного агентства України з питань державної служби (далі - НАДС, відповідач 1), Західного міжрегіонального управління НАДС (далі - ЗМУ НАДС, відповідач 2), у якому позивач просить: 
- визнати протиправним та скасувати наказ НАДС від 19 грудня 2023 року № 377-к/о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити його на посаді начальника Міжрегіонального управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях;
- стягнути з Міжрегіонального управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з 06.05.2015 на підставі наказу НАДС від 06.05.2015 №79-к/о обіймав посаду начальника Міжрегіонального управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях. У зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 07.04.2023 №316 «Питання функціонування територіальних органів Національного агентства з питань державної служби» та виданням наказу НАДС від 07.08.2023 №113-23 «Про реорганізацію територіальних органів Національного агентства України з питань державної служби» Міжрегіональне управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях підлягало реорганізації шляхом приєднання до ЗМУ НАДС. Позивач вказав, що 12.07.2023 та 14.07.2023 направив на адресу НАДС заяви про призначення його на посаду заступника начальника ЗМУ НАДС у порядку переведення, однак обидві заяви залишилися без відповіді та реагування. Натомість, як стверджує позивач, на дві посади заступника начальника - начальника відділу ЗМУ НАДС вже були переведені інші особи з територіальних органів НАДС. 10.08.2023 позивача попереджено про наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією та одночасно запропоновано 33 посади державної служби в апараті НАДС у м. Києві, які, на думку позивача, не відповідали його професійній підготовці та компетентностям і розташовані за межами фактичного місця проживання у м. Львові. Позивач посилається на допущені, на його думку, при проведенні реорганізації порушення: формальний підхід до процедури надання пропозицій посад; не проведення порівняльного аналізу продуктивності праці, кваліфікації та наявності переваг на залишення на роботі; не пропонування двох нижчих посад заступника начальника - начальника відділу ЗМУ НАДС, чим, на переконання позивача, допущено пряму дискримінацію. Позивач звертає увагу на те, що має тривалий стаж державної служби (понад 24 роки), численні відомчі заохочення, на момент звернення із заявами не мав дисциплінарних стягнень, а на його утриманні перебуває донька з інвалідністю. Наказом НАДС від 19.12.2023 №377-к/о позивача звільнено з посади з 21.12.2023 на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». У додаткових поясненнях позивач також зазначає, що його не було запрошено на нараду Голови НАДС 21.04.2023, на якій розглядалося питання реорганізації, чим його позбавлено можливості подати своє бачення роботи новостворених управлінь; що його заяви про переведення не були зареєстровані та не розглядалися; що призначення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та переведення інших осіб відбулося без змагальності та переважного права. На обґрунтування позиції позивач посилається на постанову Верховного Суду від 17.12.2025 у цій справі, зокрема її пункти 60, 61, 62.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.07.2024, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2024, у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.12.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, а справу №380/1373/24 направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 12.01.2026 прийнято до розгляду адміністративну справу №380/1373/24 за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства України з питань державної служби, Західного міжрегіонального управління НАДС про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 17.03.2026 підготовче судове засідання у справі № 380/1373/24 та наступні судові засідання вирішено проводити у режимі відеоконференцзв`язку.
Відповідач 1 - Національне агентство України з питань державної служби - у відзиві проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що звільнення позивача здійснено у відповідності до чинного законодавства. НАДС обґрунтовує позицію тим, що посади заступників начальника ЗМУ НАДС (підкатегорія «Б2») не є рівнозначними посаді начальника міжрегіонального управління (підкатегорія «Б1»), яку обіймав позивач; станом на дату попередження позивача (10.08.2023) ці посади вже не були вакантними, оскільки у липні 2023 року на них у порядку переведення (ст.41 Закону №889-VIII) призначено інших державних службовців; позивачу запропоновано 33 вакантні посади категорій «Б» і «В» в апараті НАДС, від яких він відмовився шляхом ненадання згоди; Закон №889-VIII не містить вимоги пропонувати посади за місцем фактичного проживання; факту дискримінації позивачем не доведено; наказ про звільнення є актом індивідуальної дії, що вичерпав свою дію фактом виконання, а Міжрегіональне управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях припинено як юридичну особу 29.02.2024.
У додаткових поясненнях Голова НАДС зазначила, що внаслідок реорганізації штатну чисельність територіальних органів НАДС скорочено з 90 до 55 одиниць; що позивачу одночасно з попередженням було запропоновано переведення на одну з 33 посад державної служби в апараті НАДС, на що він згоди не надав; що переведення інших службовців здійснювалося в порядку ст.41 Закону №889-VIII у межах дискреційних повноважень суб`єкта призначення з урахуванням результативності, ініціативності та виконавської дисципліни; що щодо позивача мали місце негативні результати аудитів 2019, 2020 та 2023 років, допущення кредиторської заборгованості з виплати заробітної плати, притягнення до дисциплінарної відповідальності; що Голова НАДС не наділена повноваженнями призначати інших службовців ЗМУ НАДС, крім начальника та його заступників.
Відповідач 2 - Західне міжрегіональне управління НАДС - у відзиві проти задоволення позову заперечив, обґрунтовуючи позицію тим, що суб`єктом призначення позивача була Голова НАДС, а не начальник ЗМУ НАДС, відтак ЗМУ НАДС не наділене повноваженнями ухвалювати рішення щодо переведення чи звільнення позивача та не має обов`язку пропонувати йому посади державної служби; переведення державних службовців до ЗМУ НАДС здійснювалося за наявності особистих заяв та згоди керівників відповідних органів; Міжрегіональне управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях припинено як юридичну особу, тому поновлення позивача на посаді начальника цього управління є неможливим.
У судовому засіданні позивач і його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.
Представники відповідачів проти позову заперечили, просили у задоволенні позову відмовити. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення відповідачів, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 на підставі наказу НАДС від 06.05.2015 №79-к/о призначений у порядку переведення на посаду начальника Міжрегіонального управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях з 06.05.2015. Загальний стаж державної служби позивача становить понад 24 роки. На дату попередження про звільнення (10.08.2023) дисциплінарних стягнень позивач не мав.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.04.2023 №316 «Питання функціонування територіальних органів Національного агентства з питань державної служби» (далі - Постанова №316) утворено як юридичні особи публічного права три територіальні органи НАДС: Центральне, Південно-Східне та Західне міжрегіональні управління НАДС. Цією ж постановою встановлено реорганізацію територіальних органів НАДС шляхом їх приєднання до новоутворених, у тому числі Міжрегіональне управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях підлягало приєднанню до ЗМУ НАДС. Граничну чисельність працівників територіальних органів НАДС скорочено з 90 до 55 штатних одиниць.
На виконання Постанови №316 наказом НАДС від 15.05.2023 утворено ЗМУ НАДС як юридичну особу публічного права; наказом НАДС від 15.05.2023 №119-к/о на посаду начальника ЗМУ НАДС з 16.05.2023 строково на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (без проведення конкурсу) призначено ОСОБА_2 ; 20.06.2023 Головою НАДС затверджено структуру ЗМУ НАДС, погоджену 21.06.2023 Міністром Кабінету Міністрів України; 12.07.2023 затверджено штатний розпис ЗМУ НАДС, який передбачав 19 штатних посад, з них 1 посаду начальника управління та 2 посади заступників начальника - начальників відділів.
12.07.2023 та 14.07.2023 позивач звернувся до Голови НАДС із заявами про призначення на посаду заступника начальника ЗМУ НАДС у порядку переведення. Раніше, 13.07.2023, до НАДС надійшли аналогічні заяви про переведення на посади заступників начальника ЗМУ НАДС від ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Наказами НАДС на посади заступників начальника ЗМУ НАДС у порядку переведення (ст.41 Закону №889-VIII) призначено інших державних службовців: наказом від 26.07.2023 №184-к/о - ОСОБА_3 на посаду заступника начальника ЗМУ НАДС - начальника відділу з 01.08.2023; наказом від 26.07.2023 №192-к/о - ОСОБА_5 на посаду заступника начальника ЗМУ НАДС - начальника відділу з 28.07.2023; у зв`язку з мобілізацією ОСОБА_5 на період його увільнення на відповідну посаду призначено ОСОБА_4 .
10.08.2023 Голова НАДС в електронному вигляді попередила позивача про наступне звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з реорганізацією. Одночасно з попередженням позивачу запропоновано 33 посади державної служби категорій «Б» і «В» в апараті НАДС (зокрема посади головного спеціаліста, державного експерта, керівника експертної групи за напрямами цифровізації державної служби, оплати праці, професійного навчання, бухгалтерського обліку, експертизи проєктів актів, управління персоналом, мобілізаційної роботи тощо). Згоди на зайняття жодної із запропонованих посад позивач не надав.
Наказом НАДС від 07.08.2023 №113-23 «Про реорганізацію територіальних органів Національного агентства України з питань державної служби» Міжрегіональне управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях реорганізовано шляхом приєднання до ЗМУ НАДС; позивача призначено головою комісії з реорганізації Управління.
Наказом НАДС від 19.12.2023 №377-к/о «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади начальника Міжрегіонального управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях 21.12.2023 на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Підставою для прийняття наказу слугували попередження про наступне звільнення та погодження Міністра Кабінету Міністрів України.
29.02.2024 здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи Міжрегіонального управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях, про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Не погодившись із наказом НАДС від 19 грудня 2023 року № 377-к/о «Про звільнення ОСОБА_1 » та вважаючи, що має право на поновлення на роботі, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.12.2025 у справі №380/1373/24 встановлено, що висновок судів попередніх інстанцій про дотримання НАДС вимог ч.3 ст.87 Закону №889-VIII під час звільнення позивача не суперечить висновкам Верховного Суду, проте не ґрунтується на повно і всебічно встановлених обставинах справи, які мають значення для її правильного вирішення.
Верховний Суд указав на необхідність дослідження: 1) суті змін у структурі та штатному розписі ЗМУ НАДС як правонаступника реорганізованого Міжрегіонального управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях; 2) як це позначилося на штаті і чисельності державних службовців; 3) за якими критеріями відбувалося переведення державних службовців; 4) чи пропонувалися позивачеві усі вакантні посади, в тому числі нижчі за займану, які відповідали б його професійному рівню, на які можна було б його перевести; 5) чи врахував (оцінював) відповідач переважне право на залишення на роботі відповідно до законодавства про працю й чим це підтверджується.
Згідно з ч.5 ст.353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду, який розглядає справу повторно. Виконуючи наведені вказівки, суд дослідив обставини справи в зазначеному обсязі.
При вирішенні спору суд керується таким.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною 2 ст.2 КАС України визначено критерії, за якими адміністративні суди перевіряють рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, зокрема чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно.
Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII). Відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною 3 ст.87 Закону №889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 ч.1 цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей; при цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі п.1 ч.1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Згідно з ч.1 ст.41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення, а також на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі за рішенням суб`єктів призначення (керівників державної служби) органів, з якого та до якого переводиться державний службовець. Частиною 2 ст.41 Закону №889-VIII встановлено, що переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.
Статтею 42 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, яке надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці; при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, особам із зазначеними у цій статті обставинами. Відповідно до ч.3 ст.5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Перевіряючи оскаржуваний наказ відповідача на предмет відповідності критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 КАС України, та виконуючи вказівки Верховного Суду, наведені у постанові від 17.12.2025, суд керується таким.
Аналіз Постанови №316, наказів НАДС про утворення та реорганізацію територіальних органів, структури та штатного розпису ЗМУ НАДС свідчить, що реорганізація мала реальний характер: штатна чисельність територіальних органів НАДС зменшилась з 90 до 55 штатних одиниць, замість 10 територіальних органів утворено 3 новостворені. ЗМУ НАДС, до якого приєднано п`ять реорганізованих міжрегіональних управлінь, передбачало штатний розпис із 19 посад, з яких лише 1 посада начальника та 2 посади заступників начальника - начальників відділів. Скорочення посади позивача відбулося внаслідок об`єктивних організаційно-штатних змін, а не з метою його вивільнення, що відповідає підставі, визначеній п.1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII.
Переведення державних службовців з реорганізованих територіальних органів до ЗМУ НАДС здійснювалося в порядку, передбаченому ст.41 Закону №889-VIII, тобто без обов`язкового проведення конкурсу, на підставі особистих заяв таких службовців та за рішенням суб`єкта призначення. Зі змісту ч.1 ст.41 Закону №889-VIII вбачається, що переведення без конкурсу є дискреційним повноваженням суб`єкта призначення («може бути переведений… за рішенням…»), а не його обов`язком. Реалізація цього повноваження здійснюється з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей службовця, обов`язковою умовою є наявність вакантної посади та згода службовця.
Матеріали справи свідчать, що заяви про переведення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 надійшли до НАДС 13.07.2023, заява позивача від 12.07.2023 направлена електронною поштою, паперовий примірник скеровано 14.07.2023. Реалізуючи надане ст.41 Закону №889-VIII дискреційне повноваження, суб`єкт призначення прийняв рішення про переведення зазначених осіб з урахуванням результатів їх службової діяльності. 
Суд враховує, що оцінка доцільності переведення конкретного службовця та обрання кандидата на вакантну посаду в порядку ст.41 Закону №889-VIII належить до дискреції суб`єкта призначення, і суд не вправі підміняти його у вирішенні цього питання, обмежуючись перевіркою додержання визначеної законом процедури.
Виконуючи вказівки Верховного Суду, суд дослідив період проведення скорочення державного службовця ОСОБА_1 , а саме з 12.07.2023 (дата затвердження штатного розпису ЗМУ НАДС) до 19.12.2023 (дата видання наказу про звільнення). 
Із системного тлумачення ч.3 ст.87 та ст.41 Закону №889-VIII слідує, що обов`язок суб`єкта призначення запропонувати рівнозначну або, як виняток, нижчу посаду виникає одночасно з попередженням про звільнення та стосується посад, вакантних станом на момент такого попередження і впродовж строку попередження. Станом на 10.08.2023 - дату попередження позивача про наступне звільнення - посади двох заступників начальника - начальників відділів ЗМУ НАДС вакантними не були, оскільки наказами НАДС від 26.07.2023 №184-к/о та №192-к/о на них у порядку переведення вже призначено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 01.08.2023 та 28.07.2023 відповідно. Відтак можливість запропонувати позивачу зазначені посади на дату попередження об`єктивно була відсутня.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач зобов`язаний був запропонувати йому посади заступників начальника ЗМУ НАДС. 
Стаття 87 Закону №889-VIII передбачає пропонування саме вакантних посад, а не зайнятих іншими особами на законних підставах. Норма ч.3 ст.87 Закону №889-VIII не покладає на суб`єкта призначення обов`язку звільнити вже переведених службовців задля створення вакансії для особи, яка попереджається про звільнення, і не встановлює черговості розгляду заяв про переведення в порядку ст.41 Закону №889-VIII за критерієм стажу чи кваліфікації заявника.
Водночас суб`єкт призначення виконав обов`язок, передбачений ч.3 ст.87 Закону №889-VIII: одночасно з попередженням позивачу запропоновано 33 вакантні посади державної служби категорій «Б» і «В» в апараті НАДС, які відповідали його професійній підготовці та професійним компетентностям. Згоди на зайняття жодної із запропонованих посад позивач не надав. За приписами ч.3 ст.87 Закону №889-VIII державний службовець звільняється у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду, що й мало місце у спірних правовідносинах.
Посилання позивача на те, що запропоновані посади розташовані за межами фактичного місця його проживання у м. Львові, суд відхиляє, оскільки Закон №889-VIII не містить вимоги пропонувати державному службовцю, який вивільняється у зв`язку з реорганізацією, посади виключно за місцем його фактичного проживання. 
Частина 1 ст.41 Закону №889-VIII прямо допускає переведення державного службовця на посаду в іншій місцевості (в іншому населеному пункті). Ненадання позивачем згоди на жодну із запропонованих посад є реалізацією його права, проте не свідчить про протиправність дій відповідача.
Згідно зі ст.42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі досліджується при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці серед працівників, посади яких скорочуються та які претендують на залишення на одній і тій самій посаді. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.04.2023 у справі №260/1084/19, порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації за ст.42 КЗпП України здійснюється після пропонування державному службовцю всіх вакантних посад, які відповідають його кваліфікації, та надання ним згоди на зайняття певної посади, тобто у випадку, коли на одну вакантну посаду претендує декілька осіб, які надали згоду на переведення.
У справі, що розглядається, переважне право на залишення на роботі за ст.42 КЗпП України не підлягало застосуванню, оскільки позивач не надав згоди на зайняття жодної із 33 запропонованих йому вакантних посад, а посади заступників начальника ЗМУ НАДС станом на дату попередження вакантними не були та на них не претендувало декілька осіб, які одночасно надали згоду на переведення. Переведення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 здійснено за процедурою ст.41 Закону №889-VIII (переведення за заявою, а не вивільнення зі скороченням), у межах якої порівняльний аналіз за ст.42 КЗпП України не проводиться.
Доводи позивача про наявність у нього переважного права з огляду на тривалий стаж, заохочення та утримання дитини з інвалідністю не спростовують висновку суду, оскільки переважне право застосовується лише за умови конкуренції кількох працівників за одну посаду після надання ними згоди на переведення. За відсутності такої конкуренції та згоди позивача на запропоновані посади підстав для проведення порівняльного аналізу у відповідача не виникало.
Крім того, доказів того, що позивач інформував відповідачів про наявність у нього переважного права на залишення на посаді у зв`язку із встановленням інвалідності дитині, ОСОБА_1 не надав.
Також суд враховує, що відповідно до ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінацією є ситуація, за якої особа зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами за певною ознакою. Обов`язок доведення факту дискримінації покладається на особу, яка вважає себе постраждалою. Позивач не довів, що дії відповідача були зумовлені будь-якою забороненою ознакою (стать, вік, стан здоров`я, сімейний стан тощо). Та обставина, що інші службовці звернулися із заявами про переведення раніше за позивача і були переведені в межах дискреції суб`єкта призначення, не свідчить про дискримінацію, а є наслідком застосування передбаченої законом процедури.
Доводи позивача про незареєстрування його заяв про переведення також не впливають на висновки суду, позаяк навіть за умови належної реєстрації заяв задоволення прохання про переведення залишалося дискреційним повноваженням суб`єкта призначення за наявності вакантної посади, якої станом на момент розгляду питання про звільнення вже не існувало.
Посилання позивача на пункти 60-62 постанови Верховного Суду від 17.12.2025 у цій справі суд оцінює з урахуванням того, що зазначені пункти містять виклад доводів позивача та хронології подій, а також підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій і направлення справи на новий розгляд, проте не містять остаточного висновку про протиправність наказу про звільнення. Верховний Суд не вирішував спір по суті, а вказав на необхідність повного дослідження обставин справи, що й здійснено судом при новому розгляді. За результатами такого дослідження суд дійшов висновку про додержання відповідачем процедури вивільнення.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що при звільненні позивача НАДС додержано вимог п.1 ч.1 та ч.3 ст.87 Закону №889-VIII: реорганізація державного органу мала реальний характер та супроводжувалася скороченням штатної чисельності; позивача попереджено про наступне звільнення з додержанням строку; одночасно з попередженням позивачу запропоновано наявні вакантні посади державної служби, які відповідали його професійній підготовці; позивач відмовився від переведення, не надавши згоди на жодну із запропонованих посад; можливість запропонувати позивачу посади заступників начальника ЗМУ НАДС була відсутня з огляду на їх зайнятість іншими особами в порядку ст.41 Закону №889-VIII станом на дату попередження. Відтак наказ НАДС від 19.12.2023 №377-к/о «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а тому підстави для визнання його протиправним та скасування відсутні.
Вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення. Оскільки суд не встановив протиправності наказу про звільнення, підстави для задоволення похідних вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП України) також відсутні.
Окрім того, суд враховує, що 29.02.2024 здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи Міжрегіонального управління НАДС у Львівській та Закарпатській областях. Посада начальника цього управління, на якій позивач просить його поновити, на час розгляду справи об`єктивно відсутня, а поновлення на посаді в юридичній особі, яка припинила своє існування, є неможливим. 
Наказ НАДС від 19.12.2023 №377-к/о як акт індивідуальної дії вичерпав свою дію фактом виконання. За таких обставин обраний позивачем спосіб захисту не може призвести до відновлення його прав у заявлений ним спосіб.
Відповідно до ч.2 ст.73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваного наказу про звільнення, тоді як позивач не довів обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. Доводи позивача зводяться до незгоди з реалізацією відповідачем дискреційних повноважень та не спростовують висновків суду.
Відповідно до п.30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються. Згідно з п.29 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 ст.6 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з урахуванням установленого КАС України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в повному обсязі.
В силу приписів ст. 139 КАС України, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Судові витрати покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 28.05.2026.

Суддя Желік О.М.