ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року
м. Харків
справа № 646/601/26
провадження № 22-ц/818/3996/26
Харківській апеляційний суд у складі:
головуючого судді Пилипчук Н.П.
суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» на ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2026 року, постановлену суддею Янцовською Т.М.,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року ПАТ «Харківенергозбут» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за спожиту електричну енергію.
Ухвалою Основ`янського районного суду Харківської області від 27.01.2026 року позовну заяву залишено без руху з підстав того, що позивачем надано письмові докази, а саме: копії договору, відповіді, довідки, які є нечитабельними.
Також, разом з позовною заявою було надано клопотання про витребувати з КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» копії дубліката свідоцтва про право власності 9-97-99383 виданого 11.12.1997, дублікат видано 20.09.2005 ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 03.02.2026 вищевказане клопотання було задоволено, а копія ухвали направлена на адресу КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» для виконання, яка отримана 20.02.2026 та повторно отримана 24.03.2026.
Станом на 09.04.2026 ухвала суду від 03.02.2026 про витребування доказів не виконана.
Ухвалою Основ`янського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2026 року позовну заяву приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості визнано неподаною та повернуто позивачу.
Не погодившись з ухвалою суду Григоряка Ю.С., яка діє в інтересах ПрАТ «Харківенергозбут» подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Ухвалою Основ`янського районного суду м. Харкова від 27.01.2026 № 646/601/26 позовну заяву залишено без руху, надано Позивачу строк у кількості 5 днів, для усунення недоліків, шляхом надання до суду читабельних копій документів, а саме: копію договору, копію відповіді, довідки станом на 14.01.2026. 30.01.2026 року Позивачем було подано до Основ`янського районного суду м. Харкова заяву про виконання ухвали суду, в якій повідомлялося, що у зв`язку з нечитабельністю в електронному вигляді документів, які зазначені судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 27.01.2026, заява про усунення недоліків із зазначеними документами була надіслана на адресу суду поштовим зв`язком 30.01.2026. Зазначена заява надійшла до Основ`янського районного суду м. Харкова 02.02.2026 року. Втім, Основ`янським районним судом м. Харкова, після надходження заяви про усунення недоліків, не було вирішено питання про відкриття провадження по справі або повернення позовної заяви, у строк передбачений цивільно-процесуальним законодавством. Щодо посилань суду на те, що Позивачем не надано доказів, що саме Відповідач є споживачем послуг або власником майна, зазначає, що за адресою АДРЕСА_1 між Відповідачем та АК “Харківобленерго”, яке виконувало функції постачальника електричної енергії до 2019 року було укладено Договір про користування електричною енергією від 07.10.2007 року. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем електропостачальника та (за наявності відповідного договору) оператора системи або основного споживача про звільнення приміщення та/або остаточне припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний здійснювати оплату спожитої на таких об`єктах електричної енергії та інших платежів виходячи з умов відповідних договорів. В позовній заяві зазначено, що Відповідач не звертався ані до ПрАТ “Харківенергозбут” як до постачальника електричної енергії, ані до АТ “Харківобленерго” як до оператора системи розподілу, з повідомленням про намір звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією та намір припинити дію укладених договорів. Також, звертає увагу суду, що до позовної заяви було додано інформаційну довідку з реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої вбачається, що Відповідач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності, 9-97-99383, виданого 11.12.1997. Відомості про припинення чи закриття права власності у наданій довідці відсутні, у зв`язку з чим наявні підстави вважати, що зазначена особа залишається власником вказаного нерухомого майна і на теперішній час. Позивачем, з метою встановлення даних відповідача (дати народження та РНОКПП) було подано до суду клопотання про витребування доказів з КП “Харківське міське бюро технічної інвентаризації”, а саме: копії дубліката свідоцтва про право власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яке було розглянуто судом без відкриття провадження у справі. Повернення позовної заяви з підстав, не передбачених ЦПК України, порушує право позивача на доступ до правосуддя та принцип справедливого судового розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 09.04.2026 ухвала суду від 03.02.2026 про витребування доказів не виконана, що не дає змогу суду відкрити провадження, оскільки позивачем не надано суду доказів, що саме відповідачка ОСОБА_1 є або споживачем послуг (період 01.11.2022 по 01.11.2025), або власником майна. Договір про користування електричною енергією від 07.10.2007 року, наданий позивачем, був укладений на три роки з можливість продовження на рік, відтак на час звернення до суду данний договір вже не дійсний. Таким чином, враховуючи, що з моменту подання до суду позовної заяви та по теперішній час позивач не цікавиться справою та не вживає заходи для скорочення періоду судового провадження, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду не відповідає.
У січні 2026 року представник ПрАТ «Харківенергозбут» подав позовну заяву.
До позовної заяви представником додано зокрема клопотання про витребування доказів щодо дати народження та відомостей РНОКПП відповідача, копії дубліката свідоцтва про право власності.
Ухвалою Основ`янського районного суду Харківської області від 27.01.2026 року позовну заяву залишено без руху з підстав того, що позивачем надано письмові докази, а саме: копії договору, відповіді, довідки, які є нечитабельними.
30.01.2026 року Позивачем було подано до Основ`янського районного суду м. Харкова заяву про виконання ухвали суду, в якій повідомлялося, що у зв`язку з нечитабельністю в електронному вигляді документів, які зазначені судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 27.01.2026, заява про усунення недоліків із зазначеними документами була надіслана на адресу суду поштовим зв`язком 30.01.2026. 
Зазначена заява надійшла до Основ`янського районного суду м. Харкова 02.02.2026 року.
Колегія звертає увагу, що на виконання ухвали Основ`янського районного суду м. Харкова від 27.01.2026 року про залишення без руху позову, позивачем надано читабельні копії документів, а саме: копію договору, копію відповіді, довідки станом на 14.01.2026 року.
Отже, суд першої інстанції не врахував дані обставини, та не надав їм оцінку.
За положеннями ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відповідно до ч.1 ст.175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до ч.3 ст.175 ЦПК України у позовній зазначається 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Відповідно до ч.3 та 5 ст.177 ЦПК України У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо. Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Згідно зі ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Суд першої інстанції визнав позовну заяву не поданою та повернув її позивачу з причин того що ухвала суду від 03.02.2026 про витребування доказів не виконана, що не дає змогу суду відкрити провадження, оскільки позивачем не надано суду доказів, що саме відповідачка ОСОБА_1 є або споживачем послуг (період 01.11.2022 по 01.11.2025), або власником майна. Договір про користування електричною енергією від 07.10.2007 року, наданий позивачем, був укладений на три роки з можливість продовження на рік, відтак на час звернення до суду данний договір вже не дійсний. А також з підстав того, що з моменту подання до суду позовної заяви та по теперішній час позивач не цікавиться справою та не вживає заходи для скорочення періоду судового провадження.
Між тим, суд першої інстанції, залишаючи позов без руху та згодом повертаючи його, фактично оцінив по суті наявність/відсутність права вимоги позивача, хоча на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви (ст. 185-187 ЦПК України) суд не вправі досліджувати та оцінювати докази, які стосуються суті спору.
Залишення без руху з мотивів «відсутності доказів, що підтверджують позовні вимоги є передчасним вирішенням спору по суті і порушує ч. 5 ст. 185 ЦПК України, яка дозволяє залишати позов без руху за недоліками форми поданого позову.
Колегія суддів також уважає за доцільне вказати про те, що надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви є порушенням права на справедливий захист.
У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людиниіосновоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежногоібезстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення ЄСПЛ у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до судуізавадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лишеіфактичним, алеіреальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людиниіосновоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
У свою чергу, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення позову з формальних підстав унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Оскільки наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.
Керуючись ст. 367, ч. 2 ст. 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» - задовольнити.
Ухвалу Основ`янського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий       Н.П. Пилипчук

Судді        О.В. Маміна

О.Ю.Тичкова