КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 759/26805/21 Головуючий у суді першої інстанції - Ключник А.С.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9499/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року про відмову у забезпеченні позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з дитиною,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває вказана цивільна справа.
02.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про забезпечення позову.
Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 неодноразово намагався врегулювати порядок спілкування з дитиною в досудовому порядку: пропонував укласти письмову (в тому числі і мирову) угоду про здійснення батьківських прав, проте відповідачка за зустрічним позовом вирішувати дане питання в досудовому порядку не бажає, постійно посилається на те, що у позивача немає судового рішення, яке зобов`язувало б її забезпечувати побачення дитини з батьком.
Враховуючи, що мати дитини чинить перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини батьком тривалий час, більше 4 років, з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною та погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період судового розгляду справи виникла необхідність звернутися до суду з заявою про забезпечення позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з дитиною шляхом:
Тимчасово до набрання рішенням суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною у даній справі забезпечити позов шляхом: 
встановлення зустрічей батька ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної першої і третьої суботи місяця з 10.00 год. до 17.00 год. за місцем проживання дитини з можливістю спільних прогулянок та відвідування розважальних закладів; без присутності матері.
спілкування батька ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожну другу та четверту неділі місяця через відеозв`язок за допомогою мобільних додатків: «Viber», «WhatsApp», «Telegram», 30 хвилин у період із 18 год 00 хв до 18 год 30 хв.
Перші чотири зустрічі ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , провести за участю спеціаліста-психолога Органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві.
Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити надання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для зустрічі дитини з батьком у встановлений судом графік побачень.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, постановити ухвалу про задоволення заяви. У скарзі зазначає, що суд не врахував обставин і судову практику з цього питання, тому дійшов помилкового висновку про відмову задоволенні заяви.
Вказує, що перешкоджання матір`ю спілкуванню батька з дитиною не відповідає якнайкращим інтересам дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.
В судовому засіданні в апеляційному суді взялаучасть представниця відповідача ОСОБА_1 - адвокат Зарубіна Т.М., якапідтримала апеляційну скаргу, просилазадовольнити з викладених підстав. Позивачка ОСОБА_2 у судовому засіданні просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалусуду першої інстанції без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того що заявник не обґрунтував жодного ризику ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача за зустрічним позовом, за захистом яких він звернувся до суду.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом п. 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.
Згідно з частинами 1, 6, 7, 11 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.
Відповідно до ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
За таких обставин, забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд має перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Як видно із матеріалів справи, між сторонами виник спір щодо визначення місця проживання дитини та встановлення порядку спілкування батька з дитиною. Фактично дитина проживає з матір`ю, що не заперечують сторони по справі.
Відповідно до п. 4 та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Із матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є батьками неповнолітнього  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визначення місця проживання дитини є предметом даного спору.
Вбачається, що між сторонами виник реальний спір щодо участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною. При цьому, справа перебуває у провадженні судів з 2021 року, тобто, протягом тривалого часу.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
Відповідно до статті 141 Сімейного Кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі статтею 157 Сімейного Кодексу України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.
Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, яка наразі проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Суд може обумовити побачення з дитиною у присутністю іншої особи лише в окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини.
У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання дитини, участь батька у вихованні дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту неповнолітнього сина з його батьком повинно переважати над бажанням інших осіб, зокрема матері, обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.
Із метою запобігання втрати емоційного контакту батька з дитиною , погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи, який може бути тривалим, та вирішення питання про визначення місця проживання дитини, застосування заходів забезпечення позову в спірних правовідносинах є виправданим.
Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.
Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.
Розглянувши запропонований позивачем за зустрічним позовом графік побачень з дитиною, з урахуванням встановлених обставин справи, апеляційний суд доходить висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову. Суд переконаний, що повна відмова батькові у зустрічах з дитиною є помилковим рішенням. 
Застосування судом відповідного заходу забезпечення позову не порушить прав батька та дитини, оскільки забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру і не є вирішенням позову по суті спору.
Враховуючи все вищевикладене, інтереси дитини, її вік, суд апеляційної інстанції вважає, що спілкування батька ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної першої і третьої суботи місяця з 10.00 год. до 13.00 год. за місцем проживання дитини з можливістю спільних прогулянок та відвідування розважальних закладів; без присутності матері, а також спілкування за допомогою мобільних додатків: «Viber», «WhatsApp», «Telegram», 30 хвилин у період із 18 год 00 хв до 18 год 30 хв, буде сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відновлення відносин та емоційного контакту дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з батьком.
Такий вид забезпечення позову є співмірним заходом забезпечення заявленого позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.
Часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у визначений судом спосіб не вирішить спір по суті, а лише забезпечить збереження відносин та емоційного контакту дитини з батьком.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням ухвали про часткове задоволення заяви.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
Заяву  ОСОБА_1 про забезпечння позову задовольнити частково.
Застосувати заходи забезпечення позову, а саме: 
Тимчасово до набрання рішенням суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною у даній справі забезпечити позов шляхом: 
встановлення зустрічей батька ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної першої і третьої суботи місяця з 10.00 год. до 13.00 год. за місцем проживання дитини з можливістю спільних прогулянок та відвідування розважальних закладів; без присутності матері.
спілкування батька ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожну другу та четверту неділі місяця через відеозв`язок за допомогою мобільних додатків: «Viber», «WhatsApp», «Telegram», 30 хвилин у період із 18 год 00 хв до 18 год 30 хв.
Перші чотири зустрічі ОСОБА_1 із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , провести за участю спеціаліста-психолога Органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві.
Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити надання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для зустрічі дитини з батьком у встановлений судом графік побачень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Реквізити сторін:
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст складено 24 червня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома