ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Справа № 644/10064/25      Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/818/966/26    Суддя-доповідач: ОСОБА_2 
Категорія: ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого – судді - ОСОБА_2 ,
суддів -  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 29 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Харкова, громадянка України, українка, з середньо базовою загальною освітою, офіційно не працевлаштована, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , має на утриманні двох неповнолітніх дітей, в силу ст. 89 КК України раніше не судима,-
визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 309, ч.2 ст.307 КК України та їй призначено покарання за:
- ч.2 ст.309 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік; 
- ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Відповідно до ст. 79 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. 
Відповідно до вимог п. 1, 2 ч. 1, п. 2, 4 ч. 3 ст.76 КК України на період іспитового строку покладено на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки: 
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.
Як встановив суд, ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини – PVP, усупереч вимогам Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними», знаходячись у невстановленому в ході судового розгляду місці, у невстановлені дату та час, але не пізніше 19 серпня 2025 року, незаконно придбала у невстановленої особи особливо небезпечну психотропну речовину – PVP, для подальшого збуту.
Після придбання особливо небезпечної психотропної речовини – PVP, ОСОБА_7 з метою реалізації свого умислу щодо збуту особливо небезпечної психотропної речовини – PVP, почала зберігати її за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 .
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини, ОСОБА_7 , 19 серпня 2025 року близько 18 год 27 хв, знаходячись у приміщенні 2-го під`їзду буд. 81 по пр-т Олександрівський у м. Харкові, діючи умисно, переслідуючи корисливу мету, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх карність та настання суспільно-небезпечних наслідків, зустрілась з особою, яка діяла під час проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки під вигаданими анкетними даними – ОСОБА_8 , яка на виконання вказівок ОСОБА_7 передала їй грошові кошти в сумі 500 гривень, на що, в свою чергу, ОСОБА_7 незаконно збула ОСОБА_8 полімерний зіп-пакет з порошкоподібною кристалічною речовиною білого кольору, в середині якого згідно висновку експерта № СЕ-19/121-25/21701-НЗПРАП від 11 вересня 2025 року знаходилась особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено – PVP, маса якої, в перерахунку на масу речовини, наданої на дослідження, склала 0,4316 грамів.
Так, ОСОБА_7 усупереч вимогам Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, прекурсорів та зловживанню ними» та Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів та прекурсорів», незаконно збула особливо небезпечну психотропну речовину – PVP, що віднесена до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, відповідно до «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року.
З огляду на викладене вище, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїла кримінальне правопорушення-злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України, зокрема незаконне придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини з метою збуту та незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини.
29 вересня 2025 року не пізніше 17 год 42 хв ОСОБА_7 діючи з умислом, спрямованим на придбання для власного вживання без мети збуту особливо небезпечної психотропної речовини – PVP, за допомогою свого мобільного телефону використовуючи всесвітню мережу Інтернет, а саме: за допомогою месенджера «Telegram» зв`язалась з невстановленою особою та придбала особливо небезпечну психотропну речовину – PVP, після чого отримала фотозображення місцевості з координатами та адресою де їй необхідно забрати вищевказану речовину.
Так, 29 вересня 2025 року не пізніше 17 год 42 хв ОСОБА_7 забрала згорток, в якому містилась особливо небезпечна психотропна речовина - «PVP» та принесла його до місця свого мешкання, а саме за адресою АДРЕСА_2 , тим самим почала зберігати вказану речовину.
29 вересня 2025 року в період часу з 17 год 42 хв по 18 год 45хв за місцем мешкання ОСОБА_7 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 , проведено старшим слідчим СВ ВП №1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області капітаном поліції ОСОБА_9 санкціонований обшук, у ході якого виявлено та вилучено:
1. Прозорий полімерний зіп-пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору, що згідно висновку судової експертизи дослідження матеріалів, речовин і виробів від 09 жовтня 2025 року № CE-19/121-25/25237-НЗПРАП, знаходилась особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено – PVP, масою в перерахунку на суху речовину становить 1,0236 г;
2. Медичну піпетку із нашаруванням речовини коричневого кольору із ковпачком, що згідно висновку судової експертизи дослідження матеріалів, речовин і виробів від 08 жовтня 2025 року № CE-19/121-25/25235-НЗПРАП, яка у своєму складі містять особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено – PVP, масою в перерахунку на суху речовину становить 0,0009 г;
3. Медичну піпетку із нашаруванням речовини коричневого кольору із ковпачком, що згідно висновку судової експертизи дослідження матеріалів, речовин і виробів від 09 жовтня 2025 року № CE-19/121-25/25234-НЗПРАП, яка у своєму складі містять особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено – PVP, масою в перерахунку на суху речовину становить 0,0525 г, 0,0055 г;
4. Паперовий згорток з порошкоподібною речовинного білого кольору, що згідно висновку судової експертизи дослідження матеріалів, речовин і виробів від 09 жовтня 2025 року № CE-19/121-25/25236-НЗПРАП, знаходилась особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено – PVP, масою в перерахунку на суху речовину становить 0,8894 г.
Отже, всупереч положенням Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів та зловживання ними», Закону України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів» ОСОБА_7 незаконно придбала та зберігала без мети збуту для власного вживання у великих розмірах особливо небезпечну психотропну речовину – PVP, загальною вагою 1,9719 г, обіг якої заборонено, згідно з переліком наркотичних засобів, психотропних речовин, та прекурсорів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року.
Отже, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїла кримінальне правопорушення - злочин, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України, зокрема незаконне придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини у великих розмірах без мети збуту.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 29 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з м`якістю покарання, та неправильним застосовуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.309 КК України у виді 1 року позбавлення волі, за ч.2 ст.307 КК України у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання із застосуванням ст.69 КК України послався на обставини, що пом`якшують покарання та на думку суду істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особистості винної. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Разом з тим, суд першої інстанції не зазначив, у чому саме виразилося активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ОСОБА_7 не надала органу досудового розслідування будь-якої допомоги в установленні невідомих їй обставин справи, не повідомляла про осіб, які ще можуть бути причетними до збуту наркотичних засобів та психотропних речовин. Поряд із цим, судом не встановлені дані, які позитивно характеризують особу винного і тим самим виключають можливість припустити, що призначаючи більш м`яке покарання воно здатне забезпечити виправлення ОСОБА_7 . Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 незаміжня, офіційно не працевлаштована, має двох неповнолітніх дітей віком 13 та 10 років, які фактично із нею не проживають, а мешкають із бабусею та виховуються нею, все це свідчить про відсутність стійких та міцних соціальних зв`язків, і може спонукати останню до вчинення нових злочинів. Наголошує на тому, що санкція ч.2 ст.307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років разом із конфіскацією майна.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також заперечення обвинуваченої ОСОБА_7 щодо задоволення поданої прокурором апеляційної скарги, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегією суддів, на підставі ч.2 ст. 394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряються.
Разом з цим доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог статей 50,65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. 
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях, зокрема й у справі «Довженко проти України», зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Разом з цим, статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Отже, для застосування положень ст. 69 КК України, необхідно встановити декілька обставин, що пом`якшують покарання та обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення при цьому підлягає врахуванню і особа обвинуваченого. В іншому випадку застосування таких положень неможливе.
Правова конструкція ч.1 ст. 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих покарання обставин не може автоматично тягнути застосування положень ст. 69 КК України.
Таким чином, для застосування судом положень ст.69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях, зокрема, у постанові від 01 серпня 2023 року Другої судової палати ККС у складі ВС (справа №621/2376/22).
Так, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України, які, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких та нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка є громадянкою України, має базову загальну середню освіту, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наразі обвинувачена перебуває на 28-29 тижні вагітності, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судима, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.
Обставинами, які, згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття. Крім того, за клопотанням та поясненнями прокурора, суд взяв до уваги активне сприяння обвинуваченою розкриттю злочину, що підтверджується наданими до суду викривальними показами обвинуваченої на досудовому слідстві, що підтверджується наданими протоколами допиту підозрюваної ОСОБА_7 та її відповідальною, процесуально-належною поведінкою під час досудового розслідування та судового розгляду справи по суті.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 у ході досудового розслідування та судового розгляду, не встановлено. 
У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченій покарання за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі без конфіскації майна.
Разом з цим, встановивши вказані обставини, як пом`якшуючі покарання, суд не мотивував, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину за ч.2 ст.307 КК України при умові, що у вироку встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 вчинила цей злочин з корисних мотивів та підвищену суспільну небезпечність цього кримінального правопорушення, на що слушно вказує прокурор в апеляційній скарзі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про можливість призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, у виді позбавлення волі без конфіскації майна, є безпідставним.
Поряд із цим, колегія суддів вважає також необґрунтованим застосування судом першої інстанції положень ст.79 КК України із звільненням обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Так, за правилами ч.1 ст.79 КК України, у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, а також за корупційні кримінальні правопорушення, кримінальні правопорушення, пов`язані з корупцією, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з установленням іспитового строку у межах строку, на який згідно із законом жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.
Зазначене звільнення є спеціальним видом звільнення від відбування покарання з випробуванням, і допустимість його застосування лише до вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до семи років, визнається обов`язковою умовою такого звільнення.
Крім того, наявність передбачених у законі умов для звільнення таких жінок від відбування покарання не означає, що суд зобов`язаний прийняти рішення про їх звільнення. Застосування цього виду звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.
Виходячи з наведеного, при вирішенні питання щодо можливості звільнення жінки від відбування призначеного покарання з випробуванням суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, взяти до уваги особу винної, та обставини справи (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 686/30843/21).
Поряд із цим, системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 79 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання і звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами ст.79 КК України рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення всіх цілей покарання (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 646/6889/21).
Суд першої інстанції встановив, що обвинувачена має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_10 , 2015 року народження, та неповнолітнього сина ОСОБА_11 , 2011 року народження, тому з метою забезпечення права малолітніх та неповнолітніх дітей ОСОБА_7 на зростання у сімейному оточенні, беручи до уваги, що ОСОБА_7 на момент ухвалення вироку перебуває на 28-29 тижні вагітності, прийшов до висновку про можливість звільнити обвинувачену від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.79 КК України із встановленням іспитового строку.
Однак, суд першої інстанції, звільнивши обвинувачену ОСОБА_7 на підставі ст.79 КК України від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі врахував обставин кримінального провадження, що нею вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.307 КК України, тобто незаконне придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини з метою збуту та незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини, який відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, та кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.309 КК України, як незаконне придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини у великих розмірах без мети збуту, яке відповідно до ст.12 КК України, є нетяжким злочином, а також те, що неповнолітні діти ОСОБА_7 фактично з нею не проживають, а мешкають із бабусею, яка займається їх вихованням, та свого рішення належним чином не обґрунтував і не навів переконливих мотивів, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання.
Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальні правопорушення, за яким ОСОБА_7 визнано винною, являє собою підвищену суспільну небезпеку, оскільки злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів визначається, насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії та токсикоманії, мають надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками не лише для здоров`я конкретної особи, а й для здоров`я населення, економіки та суспільства в цілому. Більш того, категорія цих правопорушень має велику свою актуальність в умовах воєнного стану та має негативний вплив на правосвідомість громадян. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції були визнані одні й ті ж обставини як такі, що дають підстави для застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 , як положень ст. 69 КК України, так і положень ст. 79 КК України. Проте, судом першої інстанції належним чином не враховано, що при застосуванні двох різних інститутів, а саме призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) та звільнення від відбування покарання з випробуванням, рішення про можливість застосування кожного з цих інститутів повинно бути належним чином обґрунтоване.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що звільнивши обвинувачену на підставі ст.79 КК України від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке є несправедливим, немотивованим і занадто м`яким та яке не буде сприяти виправленню обвинуваченої.
Відповідно до п.4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є - застосування закону, який не підлягає застосуванню.
За змістом статті 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Суд апеляційної інстанції, згідно з п.п.2, 4 ч.1 ст.420 КПК України, скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме неправильним застосуванням положень ст.69 КК України, внаслідок чого безпідставно, на підставі ст.79 КК України, звільнив обвинувачену ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчинених обвинуваченою кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України, які, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжкого злочину та нетяжкого злочину, їх підвищений ступінь суспільної небезпеки, а також враховує особу обвинуваченої, яка в силу ст. 89 КК України раніше не судима,офіційно не працевлаштована, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, незаміжня, має двох дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , догляд за якими здійснює бабуся, а також новонароджену дитину.
Обставинами, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, колегія суддів визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Крім того, зважаючи на повне визнання вини, щире каяття та розгляд справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання обставиною, яка пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що повністю узгоджувалося з клопотанням прокурора у першій інстанції та не спростовується зміною його позиції в суді апеляційної інстанції, але вказані обставини у цій справі не є такими, що істотно зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки викриття кримінального правопорушення відбулося завдяки діям працівників поліції, а процесуальна поведінка обвинуваченої полягала у підтвердженні вже встановлених слідством фактів.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що обвинуваченій ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч.2 ст.307 та ч.2 ст.309 КК України, із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
При цьому, санкція ч.2 ст.307 КК України передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, з урахуванням, що у цьому конкретному випадку, відсутні правові підстави для застосування положень ст.69 та ст.79 КК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченій обов`язкове додаткове покарання за ч.2 ст.307 КК України у виді конфіскації майна.
Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, буде законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості кримінальних правопорушень, сприятиме виправленню обвинуваченої та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок районного суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.
Оскільки обвинуваченій ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Харкова від 01 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні №12025221180000946 від 03 липня 2025 року був застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на строк до двох місяців, тобто до 29 листопада 2025 року включно, за місцем проживання (арк.50-54), то останній на підставі ч.7 ст.72 КК України, необхідно зарахувати у строк відбування покарання строк її перебування під цілодобовим домашнім арештом, із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Поряд з цим належить врахувати, що, відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку, суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, п.п.2, 4 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні- задовольнити.
Вирок Індустріального районного суду м. Харкова від 29 січня 2026 року стосовно  ОСОБА_7  в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 покарання:
- за ч.2 ст.309 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі;
- за ч.2 ст.307 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Строк відбуття покарання засудженій ОСОБА_7 рахувати з дня ухвалення цього вироку, тобто з 10 червня 2026 року.
На підставі ч.7 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк її перебування під цілодобовим домашнім арештом, відповідно до ухвали Індустріального районного суду м.Харкова від 01 жовтня 2025 року, з 01 жовтня 2025 року по 29 листопада 2025 рокувключно, із співвідношення 3 дні цілодобового домашнього арешту відповідають 1 дню позбавлення волі.
В решті вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 29 січня 2026 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення її копії судового рішення.

Головуючий –

Судді: