ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року 
м. Київ
cправа № 908/1619/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників учасників:
позивача - Михайловський Д.С.
відповідача - Швець Д.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Запорізької міської ради
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2026 (у складі колегії суддів: Чередка А.Є. (головуючого), Мороза В.Ф., Іванова О.Г.,)
та рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2025 (суддя Проскуряков К.В.)
за позовом Запорізької міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожкранстрой"
про стягнення 2 447 119,25 грн
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. 29.05.2025 Запорізька міська рада (далі - Рада, Позивач, Скаржник) звернулася до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запорожкранстрой" (далі - ТОВ "Запорожкранстрой", Відповідач) про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за період з 03.04.2017 по 31.12.2024 в розмірі 2 447 119,25 грн (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).
1.2. Позов обґрунтовано фактичним користуванням Відповідачем у спірному періоді земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді міста Запоріжжя в особі Ради, без належного оформлення права такого користування.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 07.10.2025 позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Запорожкранстрой" на користь Ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 03.04.2017 по 31.12.2024 в розмірі 1 102 962,33 грн, в іншій частині позову відмовлено.
2.2. Рішення мотивовано тим, що матеріалами справи доведено фактичне користування Відповідачем у спірний період земельною ділянкою, на якій розташовано його нерухоме майно, без достатньої правової підстави. Відповідно до статей 1212-1214 Цивільного кодексу України суд виснував, що ТОВ "Запорожкранстрой" повинно відшкодувати Раді доходи у вигляді несплаченої орендної плати за період з 03.04.2017 по 31.12.2024. 
Відмовляючи в задоволенні частини вимог суд звернув увагу на необхідність зменшення заявленої суми на суму сплаченого Відповідачем земельного податку у вказаний період та відсутність підстав для стягнення з нього плати за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 у відповідності до приписів пункту 69.14. пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України (за користування земельною ділянкою, що знаходиться у зоні бойових дій), а також необхідності розрахунку орендної плати пропорційно до площі нерухомості Відповідача на земельній ділянці (1997/2000 частини).
2.3. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2026 частково задоволено апеляційну скаргу Ради та частково змінено рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2025, а саме щодо розміру стягнутих сум, та натомість стягнуто з Відповідача 1 372 923,04 грн доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за землю.
2.4. При цьому суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими доводи Ради про те, що на Відповідача не поширюються положення Податкового кодексу України щодо звільнення від орендної плати у період з 01.03.2022 по 31.12.2022, оскільки він не є орендарем земельної ділянки. Як наслідок, апеляційний суд прийшов до висновку збільшити суму стягнутих з Відповідача коштів на 268 352,51 грн, що відповідає платі за користування земельною ділянкою з 01.03.2022 по 31.12.2022.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Зокрема апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що покладення на Відповідача зобов`язань щодо повторної сплати вже внесеного до місцевого бюджету земельного податку суперечитиме принципу справедливості та може бути розцінено як втручання в його право на мирне володіння своїм майном, оскільки в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції грошові кошти є "активом".
2.5. Рада не погодилася з такими судовими рішеннями в частині зарахування судами до заявленого нею до стягнення доходу сум сплаченого Відповідачем земельного податку за цей же період та оскаржила їх у цій частині в касаційному порядку.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 15.04.2026 на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.2. У своїй касаційній скарзі Рада просить Суд рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2026 в частині відмови у стягненні 1 058 633,73 грн скасувати та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ТОВ "Запорожкранстрой" дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 03.04.2017 по 31.12.2024 в розмірі 1 058 633,73грн. 
3.3. Підставами касаційного оскарження Рада визначила відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання тотожності платежів зі сплати земельного податку і орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності з урахуванням підпунктів 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України та можливості зарахування платежів зі сплати земельного податку в рахунок оплати орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
За доводами Скаржника, земельний податок Відповідачем сплачувався до місцевого бюджету під іншим кодом класифікації доходів бюджету, ніж орендна плата, що спричинило порушення фінансової дисципліни при розрахунках з бюджетами. Наведене, на думку Ради, свідчить про необґрунтованість зменшення судами заявленої до стягнення суми на суму сплаченого податку.
3.4. ТОВ "Запорожкранстрой" у відзиві на касаційну скаргу просить Суд залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні 1 058 633,73 грн - без змін. При цьому Відповідач зазначає, що відповідні розрахунки земельного податку щорічно подавалися ним до органів податкової служби з зазначенням отримувача платежу ГУК у Запорізькій області /ТГ м. Запоріжжя/ код 18010500, а Позивач проти отримання таких коштів не заперечував та їх не повертав.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. Суди попередніх інстанцій встановили, що ТОВ "Запорожкранстрой" є власником нерухомого майна, яке знаходиться на спірній земельній ділянці за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чубинського Павла, 244-А, та належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2011. Наведене підтверджується наявною у матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2025.
Об`єкти нерухомого майна Відповідача розташовані на земельній ділянці загальною площею 2,8958 га, власником якої є Запорізька міська рада на праві комунальної власності, що підтверджується наявною у справі Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2025.
4.2. Проте право користування (оренди) земельною ділянкою за Відповідачем не оформлено, інші правовстановлюючі документи теж відсутні, що, на думку Позивача, свідчить про безоплатне використання ТОВ "Запорожкранстрой" земельної ділянки комунальної форми власності без правовстановлюючих документів та в порушення вимог статті 206 Земельного кодексу України щодо платності використання землі.
4.3. У повідомленні ГУ ДПС у Запорізькій області від 05.06.2025 зазначено, що відповідно до наданих податкових декларацій з плати за землю та інтегрованих карток платника податків ТОВ "Запорожкранстрой" нараховує та сплачує земельний податок за земельну ділянку по вул. Панфьорова, 244-А у м. Запоріжжя, площею 2,8758 га, з кадастровим номером 2310100000:07:044:0029. Так останнім нараховано та сплачено земельного податку з юридичних осіб за період з 01.01.2017 по 31.12.2024: за 2017 рік - 120 830,75 грн, за 2018 рік - 121 408,22 грн, за 2019 рік - 124 405,66 грн, за 2020 рік - 111 290,30 грн, за 2021 рік - 121 407,60 грн, за 2022 рік - 121 406,70 грн, за 2023 рік - 162 976,22 грн, за 2024 рік - 161 408,28 грн. З вищевказаного повідомлення також вбачається, що станом на 02.06.2025 заборгованість по сплаті земельного податку з юридичних осіб по підприємству ТОВ "Запорожкранстрой" відсутня.
4.4. Вказана інформація за 2021-2025 роки підтверджується також і Департаментом фінансової та бюджетної політики Запорізької міської ради, що вбачається з його листа від 10.03.2025 № 06.1-14/545. Водночас відомості щодо сплати Відповідачем саме орендної плати за користування земельною ділянкою відсутні.
4.5. Для обчислення розміру недоотриманих доходів за фактичне користування ТОВ "Запорожкранстрой" земельною ділянкою Позивачем використано витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 03.03.2025, відповідно до якого її нормативна грошова оцінка становить 14 530 622,60 грн.
4.6. Згідно доданого до позову розрахунку суди встановили, що розмір недоотриманих доходів за фактичне користування Відповідачем земельною ділянкою за період з 03.04.2017 по 31.12.2024 складає:
- за 2024 рік - 389 213,11 грн;
- за 2023 рік - 370 326,46 грн;
- за 2022 рік - 322 023,01грн;
- за 2021 рік - 292 748,19 грн.
З урахуванням НГО за 2017-2020 роки 9 758 272,88 грн заборгованість за вказані роки становить:
- за 11 місяців 2020 року - 268 352,50 грн (оскільки відповідно до Закону України № 540-ІХ від 30.03.2020 та пункту 524 Розділу ХХ Інших перехідних положень Податкового кодексу України за період з 01.03.2020 по 31.03.2020 не нараховується та не сплачується плата за земельні ділянки (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності), що перебувають у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди);
- за 2019 рік - 292 748,19 грн;
- за 2018 рік - 292 748,19 грн;
- за 2017 рік (03.04.2017 - 31.12.2017) - 218 959,60 грн. 
4.7. В такий спосіб загальний розмір безпідставно збережених коштів ТОВ "Запорожкранстрой" за період з 03.04.2017 по 31.12.2024 склав 2 447 119,25 грн, який Позивач просить стягнути з Відповідача у судовому порядку відповідно до положень статей 1212-1214 ЦК України як дохід у вигляді несплачених коштів орендної плати.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
5.3. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника. Такі висновки Верховного Суду містяться у постановах, зокрема, від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 15.01.2026 у справі № 916/411/23, від 04.02.2026 у справі № 920/1557/24 та інших. 
5.4. У справі, що переглядається, предметом спору є вимога про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна (несплаченої орендної плати за землю) за період з 03.04.2017 по 31.12.2024 в розмірі 2 447 119,25 грн.
5.5. У свою чергу предметом касаційного перегляду у цій справі № 908/1619/25 є судові рішення місцевого та апеляційного суду виключно у частинах, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми, еквівалентної сумі вже сплаченого Відповідачем земельного податку.
5.6. Розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме щодо зазначеної Скаржником відсутності правового висновку Верховного Суду щодо питання тотожності платежів зі сплати земельного податку і орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності з урахуванням підпунктів 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України та можливості зарахування платежів зі сплати земельного податку в рахунок оплати орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, колегія суддів зазначає наступне.
5.7. Використання землі в Україні є платним, що унормовано частиною першою статті 206 Земельного кодексу України.
5.8. Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Плата за землю належить до складу місцевих податків, що встановлюються місцевими радами та зараховуються до місцевих бюджетів (статті 10, 265, 284 Податкового кодексу України).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
5.9. Отже, чинним законодавством розмежовано поняття "земельний податок" і "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності", і про це обґрунтовано зазначили суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях у цій справі.
5.10. За таких обставин Верховний Суд не вбачає підстав для формування правового висновку щодо зазначеного Радою у касаційній скарзі питання тотожності таких платежів, оскільки такі поняття ("земельний податок" та "орендна плата") достатньо чітко і зрозуміло розмежовані законом (Податковим кодексом України).
5.11. У справі № 908/1619/25, що переглядається, Відповідач не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не міг бути суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. Єдиною можливою формою здійснення ним оплати за землю як землекористувачем є орендна плата, проте виключно за умови наявності відповідного договору (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
5.12. Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що, не будучи власником або постійним користувачем спірної земельної ділянки, Відповідач сплачував земельний податок виключно з власної ініціативи.
5.13. Разом з тим внесення такої плати (земельного податку) Відповідачем та отримання її Позивачем упродовж спірного періоду останній не заперечує. При цьому у своїй касаційній скарзі Рада хоч і наголошує на порушенні Відповідачем бюджетної дисципліни, проте зазначає як для земельного податку, так і для орендної плати один і той же код класифікації - 18010500. 
5.14. Як зазначає Відповідач у відзиві на касаційну скаргу, саме за таким кодом ним і сплачувався земельний податок упродовж спірного періоду.
5.15. З огляду на викладене та зважаючи на принцип правової визначеності, враховуючи неможливість одночасного стягнення як земельного податку так і орендної плати, суди попередніх інстанцій під час перевірки розрахунку орендної плати частково відмовили у стягненні заявленої Позивачем суми, а саме в розмірі вже сплаченого Відповідачем земельного податку як форми плати за земельні ділянки, оскільки такі кошти мають однакову правову природу та сплачувалися саме за користування спірною земельною ділянкою у спірний період.
5.16. При цьому Верховний Суд звертає увагу, що таке зменшення заявленої до стягнення суми не тотожне взаємозарахуванню фактично сплаченого податку за землю у рахунок несплаченої (заборгованої) орендної плати (плати за фактичне користування в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України). Про це зазначено у оскаржуваних судових рішеннях у справі та не заперечується учасниками справи. 
5.17. Водночас заявлену до стягнення суму зменшено на розмір сплаченого земельного податку з огляду на принцип справедливості, який є основоположною правовою та моральною категорією, що вимагає неупередженого ставлення, домірності між вкладеними зусиллями та отриманим результатом, а також відповідності прав і обов`язків. Він базується на рівності, моралі, правомірності та індивідуалізації, виступаючи критерієм правосуддя та балансом інтересів у суспільстві.
5.18. Верховний Суд погоджується з такими мотивами судів попередніх інстанцій та додатково зазначає, що відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 та підпункту 265.1.3 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України плата за землю у складі податку на майно належить до місцевих податків та зараховується до місцевого бюджету. Крім того суди за наявними у справі матеріалами встановили, що податок на землю сплачувався Відповідачем саме до бюджету Запорізької міської територіальної громади, і за таких обставин Позивач фактично просить стягнути вказану суму повторно, та зазначили, що таке (повторне) покладення на Відповідача зобов`язань щодо оплати спірної суми до місцевого бюджету суперечитиме принципу справедливості та може бути розцінено як втручання в його право на мирне володіння своїм майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
5.19. Наведене свідчить про недоведеність Скаржником необхідності формування правового висновку щодо можливості зарахування платежів зі сплати земельного податку в рахунок орендної плати за земельну ділянку державної і комунальної власності та, як наслідок, про недоведеність підстав касаційного оскарження судових рішень у справі.
5.20 В такий спосіб, перевіривши застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги Ради та про відсутність підстав для зміни чи скасування рішень судів попередніх інстанцій.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. За вимогами пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. Згідно положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.4. Звертаючись із касаційною скаргою, Запорізька міська рада не спростувала наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довела неправильного застосування ними норм матеріального права або порушення основоположних принципів як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі рішень.
6.5. Враховуючи межі перегляду справи судом касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися під час касаційного провадження та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, тому підстав для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваних рішення та постанови судів попередніх інстанцій немає.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Запорізької міської ради на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 07.10.2025 залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18.03.2026 у справі № 908/1619/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко