П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/37836/25	

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
Дата і місце ухвалення: 16.02.2026, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №420/37836/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 у повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, та стягнути суму індексації у загальному розмірі 54 001 грн 16 коп. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), - січня 2008 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку №1078 за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року із застосуванням базового місяця - січня 2008 року, у загальному розмірі 54 001 грн 16 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передчасність вимоги щодо одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, утриманого із сум грошового забезпечення.
Апелянт вказує, що відповідно до пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям повинна здійснюватися з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, а тому така компенсація є похідною від основної виплати та не потребує окремого звернення після виконання судового рішення.
На думку апелянта, оскільки суд першої інстанції визнав за ним право на отримання індексації грошового забезпечення та зобов`язав відповідача здійснити її нарахування і виплату, він мав також одночасно зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.
Апелянт зазначає, що усталена практика Верховного Суду допускає задоволення таких вимог одночасно із присудженням основної суми грошового забезпечення, оскільки зазначена компенсація не є самостійною виплатою, а має похідний характер та підлягає здійсненню автоматично під час фактичної виплати присуджених сум.
У зв`язку з цим апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб та ухвалити у цій частині нове рішення про її задоволення.
Військова частина НОМЕР_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав..
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та перебував на всіх видах забезпечення, у тому числі на грошовому забезпеченні, яке виплачувалося відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства.
У період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року позивачу нараховувалося та виплачувалося грошове забезпечення, однак індексація грошового забезпечення у повному обсязі відповідачем не нараховувалася та не виплачувалася. При цьому при визначенні права позивача на індексацію відповідач не застосував місяць, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базовий місяць), - січень 2008 року, що, на думку позивача, призвело до заниження належних до виплати сум.
Вважаючи, що така бездіяльність відповідача порушує його право на належне грошове забезпечення та суперечить вимогам Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.
У поданому позові ОСОБА_1 просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року із застосуванням базового місяця - січня 2008 року, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити зазначену індексацію у загальному розмірі 54 001 грн 16 коп., а також здійснити одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування індексації грошового забезпечення, зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу індексацію у сумі 54 001 грн 16 коп., однак у задоволенні вимоги щодо одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відмовлено з мотивів передчасності такої вимоги.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції саме в цій частині, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що Військова частина НОМЕР_1 , як суб`єкт владних повноважень та розпорядник бюджетних коштів, не забезпечила належного нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) - січня 2008 року, чим допустила протиправну бездіяльність.
Задовольняючи позов у цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що право позивача на отримання індексації грошового забезпечення за спірний період підтверджується положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку №1078 та усталеною судовою практикою.
Водночас у задоволенні позовної вимоги про одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, суд першої інстанції відмовив, виходячи з того, що така компенсація має похідний характер та підлягає виплаті одночасно з фактичним виконанням рішення суду і виплатою присуджених сум індексації.
На переконання суду першої інстанції, оскільки на момент ухвалення рішення відповідач ще не здійснив виплату сум індексації грошового забезпечення, обов`язок щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб фактично не настав, а тому відповідна позовна вимога є передчасною.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову та відмовив у задоволенні позовних вимог лише в частині зобов`язання відповідача здійснити одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Правові, економічні та організаційні засади підтримання купівельної спроможності грошових доходів населення визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення», яким передбачено обов`язок роботодавця здійснювати індексацію грошових доходів, що не мають разового характеру, у тому числі грошового забезпечення військовослужбовців.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, який визначає механізм обчислення та виплати індексації.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач не нарахував та не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 30 червня 2017 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано визнав бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язав здійснити відповідні нарахування і виплату.
Предметом апеляційного перегляду є виключно правильність висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44. 
Відповідно до пункту 2 Порядку №44 військовослужбовцям щомісячно виплачується грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, утриманих із грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Пунктами 4 та 5 цього Порядку передбачено, що така компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення одночасно з виплатою відповідних сум. 
Отже, юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення обов`язку щодо виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, є фактичне нарахування та виплата доходу, з якого утримується податок. До моменту здійснення такої виплати податок фактично не утримується, а тому не існує й суми компенсації, яка підлягає відшкодуванню.
Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі №500/8015/23 зазначив, що компенсація, передбачена Порядком №44, має похідний характер та виплачується одночасно з виплатою належних військовослужбовцю сум грошового забезпечення. 
Разом з тим сама наявність передбаченого законом обов`язку не свідчить про порушення права особи до моменту настання строку виконання такого обов`язку. Аналогічний підхід щодо необхідності існування реального, а не гіпотетичного порушення права послідовно застосовується і у практиці Європейського суду з прав людини, який наголошує, що право на ефективний засіб юридичного захисту гарантується щодо вже наявного або достатньо визначеного порушення прав, а не щодо можливих майбутніх порушень.
У цій справі на момент ухвалення рішення суду першої інстанції відповідач ще не виконав обов`язок щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Відповідно, податок з доходів фізичних осіб із цих сум фактично не утримувався, а тому обов`язок щодо виплати компенсації, передбаченої Порядком №44, ще не настав.
За таких обставин право позивача у частині отримання грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб на час звернення до суду та на час ухвалення рішення судом першої інстанції ще не було порушене.
Колегія суддів враховує, що після фактичного виконання рішення суду першої інстанції та виплати присуджених сум індексації відповідач зобов`язаний буде одночасно здійснити й компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передчасність позовної вимоги в цій частині та правомірно відмовив у її задоволенні.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а зводяться до власного тлумачення позивачем моменту виникнення права на відповідну компенсацію.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №420/37836/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук