ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/2540/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги:
визнати дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови в наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації протиправними;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Під час розгляду справи суд
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_3 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою від 13.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; витребувано докази у справі.

Аргументи учасників справи
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з березня місяця 2022 року ОСОБА_1 фактично самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки його мати покинула сім`ю, залишивши дитину виключно на виховання позивача. Стверджував, що син зростає без турботи біологічної матері, а вся відповідальність за його фізичне та духовне виховання лежить виключно на ОСОБА_1 , що підтверджується рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23.01.2026, справа №541/2118/2026, відповідно до якого визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 разом із батьком ОСОБА_1 .
24.02.2026 через центр з надання адміністративних послуг позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі частини 1 пункту 4 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", однак, 04.03.2026 ОСОБА_1 було отримано повідомлення 20260226-542620 щодо прийняття відповідачем рішення про відмову в наданні відстрочки, що, на думку позивача, є незаконним та підлягає скасуванню, порушує гарантовані законом права та інтереси ОСОБА_1 та неповнолітньої дитини. 
26.03.2026 до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначав, що засіданням комісії з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_5 були розглянуті надані на розгляд документи гр. ОСОБА_1 та відповідно до витягу з протоколу №11 від 02.03.2026 зазначено, що на момент розгляду комісії надані документи не підтверджують інформацію про самостійне виховання дитини батьком.
Тому 09.03.2026 за вих.1741/1571 позивачу було надіслано повідомлення щодо результатів розгляду комісією рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову під час мобілізації на особливий період в зв`язку з наданням на розгляду комісії документи, що не підтверджують інформацію про самостійне виховання дитини позивачем.
Представник відповідача зауважував, що судова практика Верховного Суду підтверджує, що саме по собі рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком не є автоматичною підставою для відстрочки від мобілізації.
Ключовим є доведення факту самостійного виховання дитини та утримання, а не лише місця проживання.
У спорах про відстрочку (адміністративна юрисдикція) батько має довести, що мати не бере участі у вихованні, а не просто отримати рішення про місце проживання.
На думку представника відповідача, комісія з розгляду питань надання відстрочки при ІНФОРМАЦІЯ_5 правомірно відмовила позивачу в отриманні відстрочки на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" у зв`язку з відсутністю підстав для надання відстрочки.
Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом
24.02.2026 позивач звернувся через ЦНАП до ІНФОРМАЦІЯ_6 зі заявою про надання відстрочки на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" /а.с. 4/. 
До заяви позивачем додано (згідно опису) /а.с. 5/:
- свідоцтво про народження дитини,
- паспорт ОСОБА_3 ;
- витяги РТГ щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_1 
- акт підтвердження фактичного місця проживання, 
- документи, що підтверджують самостійне виховання та утримання дитини ОСОБА_1 .
04.03.2026 ОСОБА_1 було отримано повідомлення 20260226-542620 щодо прийняття відповідачем рішення про відмову в наданні відстрочки /а.с. 6/.
09.03.2026 за вих.1741/1571 позивачу було надіслано повідомлення щодо результатів розгляду комісією рішення про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову під час мобілізації на особливий період в зв`язку з наданням на розгляду комісії документи, що не підтверджують інформацію про самостійне виховання дитини позивачем /а.с. 26/.
Позивач не погодився з відмовою у наданні відстрочки відповідно до пункту 4 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку" як особі, яка самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину за рішенням суду, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Норми права, які підлягають застосуванню
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон №2232-XII),Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543-XII).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі, також - Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває по теперішній час.
Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.
Суд враховує, що правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII .
Підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені статтею 23 Закону № 3543-XII.
Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Згідно з частинами сьомої та восьмої статті 23 Закону №3543-XII перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки. Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлюватися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на одну з вищезазначених відстрочок. Порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою цього реєстру визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі, також Порядок №560).
За змістом пунктів 56 та 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Відповідно до пункту 58 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Приписами пункту 59 Порядку №560 встановлено, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Згідно з пунктом 60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Висновки щодо правозастосування
У відповідності до додатку 5 до Порядку №560, для підтвердження права на відстрочку за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", військовозобов`язані подають наступні документи: свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
З аналізу приведених вище положень встановлено, що задля отримання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період з підстав, визначених пунктом 4 частини першої статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особа має подати визначений у пункті 4 додатку 5 до Порядку №560 перелік документів.
Як встановлено судом із матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач, разом з заявою про надання відстрочки подав, зокрема, такі документи на підтвердження факту самостійного утримання та виховання: копію паспорта, витяги з місця реєстрації, копія рішення суду від 23.01.2026 у справі №541/2118/25 /а.с. 7-10/, копія висновку виконавчого комітету Миргородської міської ради від 16.09.2025 /а.с. 11/.
Суд дослідивши зміст наданих позивачем документів та повідомлення відповідача про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, дійшов висновку, що така відмова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходячи з такого.
Доводячи наявність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" позивач зазначає, що має сина віком до 18 років і самостійно його виховує та утримує.
За приписами статей 150 та 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом.
Так, позивач у заяві від 24.02.2026 та у позовній заяві вказав, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області встановлено обставини того, що син зростає без турботи біологічної матері, а вся відповідальність за його фізичне та духовне виховання лежить виключно на ОСОБА_1 .
Проте, рішенням Миргородського міськрайонного суду від 23.01.2026 у справі №541/2118/25 /а.с. 7-10/ позов задоволено частково:
відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина позивачем;
визначено місце проживання неповнолітньої дитини разом із батьком.
Зі змісту рішення Миргородського міськрайонного суду від 23.01.2026 у справі №541/2118/25 /а.с. 7-10/ слідує, що "..... мати неповнолітнього, перебуває за кордоном, згідно СК України має обов`язок і права щодо утримання і виховання сина, не визнана недієздатною, не відбуває покарання у виді позбавлення волі (доказів протилежного суду не надано), не позбавлена батьківських прав, матеріали справи не містять даних очевидної протиправної поведінки матері щодо дитини, суд не вбачає підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини, тому в задоволенні позову в цій частині потрібно відмовити.".
Визначення місця проживання дитини разом з батьком згідно рішення суду від 23.01.2026 у справі №541/2118/25, не підтверджує здійснення ним самостійного виховання та утримання, а лише підтверджують дотримання ним цих обов`язків відповідно до закону.
Як визначено частинами першою-третьою статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Таким чином, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Суд наголошує, що розірвання шлюбу батьків, їх проживання окремо, визначення місця проживання дітей з одним із батьків, як в цьому випадку - із батьком, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дітей.
У даному випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років.
Зокрема, і відсутні достатні докази того, що мати не приймає участі в утриманні дитини, а саме докази наявності заборгованості зі сплати аліментів, що б свідчило про те, що мати ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини.
Отже, проживання батьків дитини окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з одним з них не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини.
У постанові від 13 червня 2018 року за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховний Суд вказав на те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків не доводить факт відсутності участі іншої особи (матері/батька) у вихованні дитини.
Питання щодо можливості розгляду справ про встановлення факту самостійного виховання дитини одним із батьків, що пов`язаний, в тому числі, з реалізацією права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, було предметом розгляду Верховного Суду у справі №201/5972/22.
Так, Верховний Суд у постанові від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 зазначив, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Тобто, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо, визначення місця проживання дитини із батьком, не можуть розцінюватися судом як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за пунктом 4 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ.
З урахуванням наведених вище правових норм, суд вважає, що документи, які були надані позивачем разом із заявою про надання йому відстрочки, не є тими доказами, які безумовно підтверджують факт самостійного виховання та утримання позивачем свого сина, що правомірно враховано відповідачем.
З вказаних підстав, суд вважає правомірними дії відповідача щодо відмови позивачу в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
При цьому, суд зауважує, що в описі вхідного пакету документів від 26.02.2024, повідомленні про відмову у наданні відстрочки, невірно зазначено прізвище позивача, а саме, замість ОСОБА_4 зазначено ОСОБА_4 , проте сторони у справі не заперечували, що зазначені документи стосуються особи позивача. 
Крім того, зазначена помилка у прізвищі позивача не впливає та не змінює підстави відмови у наданні відстрочки.
За наведених обставин, позивачем не було надано відповідачу належного документу, який дає право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону №3543-XII, визначеного пунктом 4 додатку 5 до Порядку №560, а тому суд зазначає, що спірне рішення є правомірним та не підлягає скасуванню, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позову про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спірних правовідносин не змінюють.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
У силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відтак, з урахуванням зазначеного вище по тексту судового рішення, суд, на підставі наданих доказів та системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, 

У Х В АЛ И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя	 	І.С. Шевяков