ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 921/476/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.

розглянув без повідомлення (виклику) представників сторін апеляційну скаргу Приватного підприємства "ВЕСТХІМ"
на додаткове рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.12.2025
у справі № 921/476/25
за позовом Приватного підприємства "ВЕСТХІМ", м. Івано-Франківськ,
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр ВІАСАН" м. Тернопіль,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 
про визнання недійсними рішення загальних зборів, скасування відомості щодо реєстрації змін до статутного капіталу

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 17.11.2025 у справі № 921/476/25: - задоволено заяву ПП «ВЕСТХІМ» про залишення позову без розгляду; - позовну заяву ПП «ВЕСТХІМ» у справі № 921/476/25 залишено без розгляду. 
В додатковому рішенні від 10.12.2025 Господарський суд Тернопільської області ухвалив: - задоволити частково заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "ВІАСАН", адвоката Бачинської Наталії Орестівни про ухвалення додаткового рішення; - стягнути з Приватного підприємства "Вестхім" 46 800 грн судових витрат.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням місцевого господарського суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить: - скасувати додаткове рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.12.2025 у справі № 921/476/25; - відмовити в задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Медичний центр "ВІАСАН", адвоката Бачинської Н.О., про ухвалення додаткового рішення.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 15.01.2026, склад колегії з розгляду справи № 921/476/25 визначено: головуюча суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желік М.Б.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "ВЕСТХІМ" у цій справі.
При ухваленні додаткового рішення місцевий господарський суд виходив із того, що відповідно до положень ГПК України, судові витрати підлягають розподілу залежно від результатів розгляду справи, а у випадку залишення позову без розгляду, застосуванню підлягає спеціальна норма ч.5 ст.130 ГПК України, яка надає відповідачу право на компенсацію понесених витрат, пов`язаних із розглядом справи. Суд встановив, що відповідач належним чином заявив орієнтовний розрахунок судових витрат (у розмірі 93 600,00 грн) у відзиві на позовну заяву, своєчасно подав клопотання про їх стягнення та підтвердив понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідними доказами. За наслідками розгляду заяви суд дійшов висновку, що документально підтвердженим є понесення витрат у розмірі 46 800,00 грн, тоді як решта заявленої суми не доведена належними доказами, у зв`язку з чим заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає частковому задоволенню.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги Приватне підприємство "ВЕСТХІМ" зазначило, що: 
- відсутні правові підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позов у справі залишено без розгляду, а норми ст.129 ГПК України не передбачають розподілу судових витрат у такому процесуальному результаті. Залишення позову без розгляду свідчить про те, що спір не був вирішений по суті, а отже відсутній визначений результат розгляду справи, з яким закон пов`язує розподіл судових витрат між сторонами;
- подання заяви про залишення позову без розгляду було зумовлене об`єктивними обставинами, зокрема зайнятістю представника в іншому судовому процесі та відхиленням судом клопотання про відкладення розгляду справи, що виключає наявність необґрунтованих чи недобросовісних дій з боку позивача;
- заявлені витрати на правничу допомогу не підтверджені належними та достатніми доказами в частині їх фактичного понесення та обсягу наданих послуг, а також не відповідають критеріям співмірності, визначеним ст. 126 ГПК України. З огляду на викладене, апелянт вважає, що підстави для їх відшкодування відсутні, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині та відмови у задоволенні заяви про стягнення судових витрат. 
Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, ТзОВ "Медичний центр ВІАСАН" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається, зокрема, на таке: 
- суд першої інстанції обґрунтовано застосував спеціальну норму ч.5 ст.130 ГПК України, яка прямо передбачає право на компенсацію витрат у разі залишення позову без розгляду за наявності необґрунтованих дій позивача. Застосування цієї норми не залежить від вирішення спору по суті, а тому доводи апелянта про неможливість розподілу витрат є безпідставними;
- позивач подав заяву про залишення позову без розгляду після ознайомлення із заявою відповідача про стягнення витрат та доказами їх понесення, що свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку, спрямовану на уникнення компенсації витрат. При цьому, позивач мав достатньо часу та можливостей для належного здійснення своїх процесуальних прав, зокрема подання доказів;
- витрати на правничу допомогу були безпосередньо зумовлені поданням позову саме позивачем, оскільки відповідач був змушений забезпечити захист своїх прав шляхом залучення адвоката, підготовки процесуальних документів та участі у судовому процесі. Подальше припинення позивачем підтримання позову не звільняє його від обов`язку компенсувати понесені відповідачем витрати;
- доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом обставин, не містять належних доказів порушення норм матеріального чи процесуального права та зводяться до суб`єктивної незгоди апелянта з прийнятим рішенням. У зв`язку з цим, відсутні передбачені ст. 277 ГПК України підстави для скасування або зміни оскаржуваного додаткового рішення, яке є законним і обґрунтованим.
З огляду на приписи ч.3 ст.244 ГПК України, розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства "ВЕСТХІМ" здійснюється Західним апеляційним господарським судом без виклику представників сторін. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія встановила такі обставини: 
В провадженні Господарського суду Тернопільської області знаходилася справа № 921/476/25 за позовом Приватного підприємства «ВЕСТХІМ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «ВІАСАН» про визнання недійсними рішення загальних зборів, скасування відомостей щодо реєстрації змін до статутного капіталу.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 17.11.2025 у справі № 921/476/25: - задоволено заяву ПП «ВЕСТХІМ» про залишення позову без розгляду; - позовну заяву ПП «ВЕСТХІМ» у справі № 921/476/25 залишено без розгляду. 
У відзиві на позовну заяву відповідачем було наведено орієнтовний розрахунок судових витрат у розмірі 93 600,00 грн.
17.11.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «ВІАСАН» подано заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій заявник просить суд вирішити питання щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку з необґрунтованими діями позивача, загальний розмір яких становить 93 600,00 грн.
На підтвердження понесення судових витрат відповідачем до матеріалів справи долучено договір про надання правничої (правової) допомоги від 13.08.2025, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «ВІАСАН» та адвокатом Бачинською Н.О., предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані або можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних або невизнаних прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову (правничу) допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання (п.1.1). Вартість послуг за договором є фіксованою і визначена у розмірі 93600,00 грн (п.4.2).
Крім того, відповідачем надано ордер серії ВО № 1113926, платіжну інструкцію № 33 від 18.08.2025 на суму 46 800,00 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 18.08.2025 на суму 46 800,00 грн, а також рахунок-фактуру № 18-08/2025 від 18.08.2025 на суму 46 800,00 грн.
У заяві від 02.12.2025 позивач просив відмовити в задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що ст. 129 ГПК України не передбачає розподілу судових витрат у випадку залишення позовної заяви без розгляду.
Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків:
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
За змістом ч.5 ст.130 ГПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
При цьому, застосування ч.5 ст.130 ГПК України можливе лише за умови встановлення судом сукупності двох елементів: процесуальних дій позивача, які є необґрунтованими та причинного зв`язку між такими діями і виникненням витрат у відповідача.
Розподіл витрат на правничу допомогу здійснюється судом за правилами, передбаченими положеннями ст.124– 126, 129 ГПК України.
Разом з тим, чинним процесуальним законом також визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч.3 ст.123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).
Зменшення розміру витрат на правничу допомогу можливе лише за клопотанням іншої сторони за умови доведення їх неспівмірності (ч.5– 6 ст.126 ГПК України).
Окрім цього, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.02.2026 у cправі № 911/1065/24).
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, також визначені положеннями ч. 6, 7, 9 ст.129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).
Оцінюючи доводи апеляційної скарги та правильність висновків суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що вони є необґрунтованими з огляду на таке:
Як вже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат встановлено ст.129 ГПК України, однак у даному випадку спірне питання вирішувалося судом першої інстанції не в межах розподілу витрат за результатами вирішення спору по суті, а в порядку ст.130 ГПК України, яка є спеціальною нормою та передбачає можливість компенсації витрат у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду за умови встановлення необґрунтованих дій позивача.
Таким чином, доводи апелянта про неможливість застосування ст.129 ГПК України у зв`язку з відсутністю вирішення спору по суті є помилковими, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано застосував спеціальне регулювання, передбачене ст.130 ГПК України, яке не ставиться у залежність від ухвалення рішення по суті спору. 
Також, обов`язковою умовою застосування ч.5 ст.130 ГПК України є встановлення судом наявності необґрунтованих дій позивача, які спричинили витрати відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач після подання відповідачем заяви про відшкодування витрат та долучення доказів їх понесення звернувся із заявою про залишення позову без розгляду, що у сукупності з процесуальними діями сторін оцінено судом першої інстанції як недобросовісне процесуальне використання права на розпорядження предметом спору. 
Доводи апелянта про поважність причин подання заяви про залишення позову без розгляду не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують висновку місцевого суду про необґрунтованість таких дій. Матеріали справи не містять об`єктивних доказів неможливості забезпечення участі у справі іншого представника або вчинення процесуальних дій іншим способом, що виключало б можливість належної реалізації процесуальних прав позивача.
Колегія суддів враховує, що звернення до суду з позовом об`єктивно зумовлює необхідність для іншої сторони забезпечити свій захист, у тому числі шляхом залучення професійної правничої допомоги, що відповідає принципу змагальності господарського судочинства. 
Застосування ч.5 ст.130 ГПК України не пов`язується виключно з вирішенням спору по суті, а зумовлене необхідністю відшкодування витрат, які виникли у відповідача внаслідок ініціювання та подальшого процесуального руху справи.
Разом з тим, обов`язковою умовою застосування ч.5 ст.130 ГПК України є встановлення наявності у діях позивача ознак необґрунтованості, які зумовили виникнення відповідних витрат у відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду від 08.08.2025 було відкрито провадження у справі, після чого її розгляд неодноразово відкладався з процесуальних підстав. У зв`язку з поданням позову відповідач був змушений забезпечити належний захист своїх прав та інтересів шляхом залучення професійної правничої допомоги, що спричинило відповідні витрати та процесуальну активність з його боку, про відшкодування яких було заявлено. В подальшому, на стадії, коли такі витрати вже були понесені, позивач, реалізуючи своє процесуальне право, звернувся із заявою про залишення позову без розгляду, при цьому, матеріали справи не містять даних про наявність об`єктивних перешкод для подальшого розгляду справи або неможливість реалізації ним своїх процесуальних прав іншим чином. Ухвалою суду від 17.11.2025 позовну заяву залишено без розгляду, що свідчить про те, що саме ініціювання позивачем судового процесу зумовило необхідність для відповідача користуватися правничою допомогою протягом усього часу розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем фактично понесено витрати на професійну правничу допомогу, підтверджені належними доказами у розмірі 46 800,00 грн. 
Вказані витрати є наслідком розгляду цієї справи та процесуальної поведінки позивача, який ініціював судовий спір, що об`єктивно зумовило звернення відповідача за професійною правничою допомогою з метою захисту своїх прав та інтересів у суді. Такі витрати відповідають критеріям реальності, необхідності та розумності, визначеним у практиці Верховного Суду щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви та відшкодування витрат у доведеному розмірі 46 800,00 грн, оскільки такі витрати є реальними, необхідними та документально підтвердженими.
Доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують, оскільки базуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права та зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції встановлених обставин справи.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване додаткове рішення ухвалене з дотриманням вимог процесуального закону, є обґрунтованим, прийнятим на підставі всебічного та повного дослідження доказів, а підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є своєчасне вирішення спорів, а дотримання розумних строків розгляду справи є однією з основних засад судочинства незалежно від форми її розгляду.
Розумність строків залежить від об`єктивної необхідності для вчинення процесуальних дій і прийняття рішень.
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження. 
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні вимог апеляційної скарги Приватного підприємства "ВЕСТХІМ" відмовити.
Додаткове рішення Господарського суду Тернопільської області від 10.12.2025 у справі № 921/476/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.
Справу повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік