Справа № 706/1730/25 
2/706/199/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2026 року Христинівський районний суд Черкаської області
в складі:
головуючого - судді Орендарчука М.П.,
за участі секретаря судового засідання Пізняк Т.В.,
представника позивача Маргаряна А.Д., представника відповідача Пархоменка О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Христинівці Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні коштів,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні коштів та просила стягнути із АТ «Українська залізниця» на її користь одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 51 836,30 грн.; додаткову матеріальну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітків у сумі 20 734,52 грн.; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 – 2023 роки в сумі 13 850 грн.; одноразову матеріальну допомогу у зв`язку із настанням ювілейної дати 60 років у розмірі 6 925 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 62 203,56 грн., а всього 155 549,38 грн.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 – позивач у справі, із 05.01.2001 по 02.12.2024 безперервно працювала на різних посадах Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом (розпорядженням) начальника виробничого структурного підрозділу моторвагонне депо Христинівка філії «Приміська пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» № 180/ОС від 02.12.2024 ОСОБА_1 звільнена із посади касира за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком (на підставі ст. 38 КЗпП України) із 02.12.2024. Стаж роботи при виході на пенсію складає 23 роки 7 місяців. Цим же наказом вирішено виплатити позивачу компенсацію за невикористані 50 днів відпустки, у тому числі: 25 днів за період із 01.05.2022 – 31.12.2023; 10 днів за період із 01.01.2024 – 30.04.2024; 15 днів за період із 01.05.2024 – 02.12.2024, а також одноразову грошову допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітних плат згідно п. 4.17 Колективного договору Одеської залізниці на 2011-2015 роки. Водночас роботодавцем не було дотримано вимоги, так як з нею не було проведено остаточного розрахунку в день її звільнення (02.12.2024), як того вимагає чинне в Україні трудове законодавство, зокрема їй не були виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого у Виробничому підрозділі моторвагонне депо Христинівка колективного договору, зокрема: одноразова матеріальна допомога в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, додаткова матеріальна допомога в розмірі двох середньомісячних заробітків за сумлінну працю на залізничному транспорті, грошова винагорода в розмірі посадового окладу з нагоди ювілею (60 років), матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 та 2023 роки. Оскільки із ОСОБА_1 не було проведено остаточного розрахунку в день її звільнення невиплачені кошти підлягають стягненню на її користь у судовому порядку. Між адміністрацією Виробничого підрозділу моторвагонне депо Христинівка та Профспілковим комітетом моторвагонного депо Христинівка укладено Колективний договір, який діє по теперішній час. В колективному договорі закріплено соціальні гарантії та пільги як для працюючих працівників, так і тих, хто звільняється з роботи у зв`язку з виходом на пенсію. В п. 4.17 Колективного договору встановлено, що адміністрація Виробничого підрозділу моторвагонне депо Христинівка АТ «Укрзалізниця» зобов`язується при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу, при наявності стажу роботи в галузі більше 15 років, в розмірі п`яти середньомісячних заробітків. Про необхідність виплати одноразової грошової допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітних плат зазначено і в наказі (розпорядженні) № 180/ОС від 02.12.2024. Станом на день звільнення ОСОБА_1 з робити, її середньомісячний заробіток становив 10 367,26 грн., що підтверджується наданим роботодавцем розрахунком. Відповідно в день звільнення роботодавець мав виплатити позивачеві одноразову матеріальну допомогу в розмірі 51 836,30 грн. (10 367,26 *5), проте роботодавець не виплатив належні їй кошти, виплата яких гарантована колективним договором. В другому абзаці п. 4.17 Колективного договору передбачено, що адміністрація зобов`язується у разі звільнення працівників за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, за вислугу років) протягом двох місяців після настання цього права виплачувати їм додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті при стажі роботи в галузі для жінок від 20 до 25 років – 2 середньомісячних заробітки. Оскільки ОСОБА_1 сумлінно працювала весь свій трудовий шлях та стаж її роботи на залізничному транспорті становив на день звільнення повних 23 роки 7 місяців, роботодавець в день звільнення мав їй виплатити гарантовану колективним договором додаткову матеріальну допомогу у розмірі 2-х середньомісячних заробітків, що дорівнює 20 734,52 грн. (10 367,26 грн. * 2), проте додаткова матеріальна допомога їй не була виплачена в день її звільнення, як і у випадку і з одноразовою матеріальною допомогою. У п. 4.16 Колективного договору передбачено обов`язок адміністрації на підставі письмової заяви працівника моторвагонного депо надавати впродовж року одноразову допомогу на оздоровлення, як правило, при наданні чергової відпустки в розмірі 50% тарифної ставки або посадового окладу, визначеному на дату звернення за допомогою. Одноразова матеріальна допомога на оздоровлення виплачується один раз на рік, як правило, при наданні працівнику чергової відпустки. У випадку, якщо працівнику, у зв`язку із виробничою необхідністю не надавалась чергова відпустка упродовж року, йому виплачується одноразова матеріальна допомога на оздоровлення за цей рік на підставі заяви працівника, погодженої із профспілкою підрозділу. У випадку, якщо працівнику надається чергова відпустка з поділом її на частини, одноразова допомога на оздоровлення може бути виплачена за бажанням працівника при наданні будь-якої частини відпустки. Розмір одноразової допомоги складає не менше 50% та не більше місячної тарифної ставки (посадового окладу). Матеріальна допомога на оздоровлення за 2022 та 2023 роки ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась, хоча із заявами про її виплату позивач зверталася до начальника Моторвагонне депо Христинівка 08.12.2022 та 04.01.2023. Посадовий оклад ОСОБА_1 згідно виданої роботодавцем довідки становить 6 925 грн., тоді розмір матеріальної допомоги на оздоровлення, що мала б бути виплачена позивачу при звільненні за 2022 та 2023 роки становить 6 925 грн. за кожен рік. Водночас роботодавець регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» по сьогоднішній день належну позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення в загальній сумі 13 850 грн. не виплатив. Відповідно до п. 7.23 Колективного договору, адміністрація гарантує працівникам моторвагонного депо одноразову виплату за добросовісну працю в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки), визначеної на день вдачі наказу, при стажі роботи на залізничному транспорті не менше 10 років у зв`язку із настанням ювілейної дати 50 років. 18.03.2023 ОСОБА_1 виповнилось 60 років, і на виконання вимог Колективного договору регіональна філія «Одеська залізниця» мала їй виплатити грошову винагороду у розмірі місячного окладу, проте по теперішній час вказана грошова винагорода їй так і не була виплачена. Розмір такої винагороди становить 6 925 грн. (її посадовий оклад), розмір якого відображений у повідомленні про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. Кошти, які не були виплачені ОСОБА_1 роботодавцем при звільненні входять до структури оплати праці (заробітної плати) згідно із діючим законодавством України, а тому відповідач безпідставно не провів з нею остаточного розрахунку в день її звільнення, чим порушив вимоги ст. 116 КЗпП України, за що передбачена відповідальність встановлена у ст. 117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 обрахована роботодавцем з урахуванням вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України та складає 10 367,26 грн. Тоді з урахування преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку, виплаті ОСОБА_1 підлягає її середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за 6 місяців, що становить: 10 367,26 грн. * 6 = 62 203,56 грн. У відповідь на адвокатський запит начальник ВСП моторвагонне депо Христинівка як на підтвердження призупинення виплат, у тому числі одноразової допомоги при виході на пенсію ОСОБА_1 , надав копію протокольного рішення «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.). З урахуванням того, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не можуть застосовуватися до спірних правовідносин. Крім того, пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги визнаний незаконним та скасований рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі № 211/7338/23, що залишене в силі постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125099054). У зв`язку із вищевикладеним покликання роботодавця на скасований судом пункт протокольного рішення є безпідставним та не звільняє його від обов`язку виплатити звільненому працівнику кошти. Роботодавець не повідомив письмово ОСОБА_1 про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), як того вимагає стаття 116 КЗпП України. Через сімейні обставини ОСОБА_1 була змушена відразу після звільнення 06.12.2024 виїхати за межі України та повернувся назад лише 12.09.2025. Письмове повідомлення про нараховані та виплачені ОСОБА_1 при звільненні кошти ВП «Моторвагонне депо Христинівка» філії «Приміська пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» надало лише 10.10.2025 на адвокатський запит представника позивача, а тому ОСОБА_1 звертається у межах визначених законодавцем строку.
Ухвалою від 19.11.2025 року суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
09.12.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що 02.12.2024 позивач у справі – касир цеха № 15 виробничого структурного підрозділу моторвагонне депо Христинівка філії «Приміська пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» ОСОБА_1 згідно поданої заяви і наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 02.12.2024 № 180/ОС звільнилась з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України. Позивач отримала в день звільнення з роботи 02.12.2024 копію цього наказу і повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 02.12.2024. Виплати всіх видів матеріальної допомоги працівникам АТ «Українська залізниця» передбачені діючими у структурних (виробничих) підрозділах товариства Колективними договорами. 
У відповідності з п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.
Представник відповідача зауважує, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» є об`єктом критичної інфраструктури, має стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Після запровадження в Україні воєнного стану, зважаючи на важку економічну ситуацію в АТ «Укрзалізниця», з метою стабілізації фінансово - економічного стану товариства, збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати, Правлінням АТ «Укрзалізниця» 14.03.2022 прийнято рішення (протокол засідання правління №Ц-54/31 Ком.т), згідно з п. 1.1.4 якого на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, призупинені додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою та Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (за виключенням матеріальної допомоги на лікування та поховання). Це рішення правління АТ «Укрзалізниця» було чинним під час роботи позивача у відповідача.
За доводами представника відповідача виплата матеріальної допомоги була призупинена не з вини АТ «Укрзалізниця», а внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) – через військову агресію російської федерації проти України.
Спільним листом Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України від 06.09.2022 №Ц/3-91/1459/Цпроф/30-22, повідомлено, що після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Укрзалізниця», працівники, звільнені вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить. 
Рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024 (витяг з протоколу №Ц-82/63 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.10.2024) вирішено виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (включаючи додаткову матеріальну допомогу за сумлінну працю на залізничному транспорті), яку було призупинено згідно з підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022 (протокол №Ц-54/31 Ком.т.), відновлювати поетапно відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди працівникам АТ «Укрзалізниця», які звільнились / будуть звільнені у період з січня до грудня 2024 в порядку черговості.
Листом АТ «Укрзалізниця» від 04.04.2025 №Ц-5-1.5-25/122-25 у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності товариства, починаючи з 01.04.2025 та до окремого рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті призупинено. 
Правлінням АТ «Укрзалізниця» рішення щодо поновлення нарахування та виплати матеріальної допомоги при звільненні на пенсію за віком не приймались.
Покликаючись на особливості регулювання трудових правовідносин в умовах воєнного стану, представник відповідача стверджу про правомірність обмеження виплати передбаченої Колективними договорами АТ «Укрзалізниця» матеріальної допомоги, передчасність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
Також вказав, що позивачем фактично пропущено строк для звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач звільнилась з роботи 02.12.2024 і дізналась одразу в день звільнення про порушення своїх прав щодо неотриманих нею усіх сум при звільненні, оскільки отримала належні їй від підприємства суми, копію наказу про звільнення, повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні. До суду з даною позовною заявою позивач звернулась у листопаді 2025 року, тобто через 11 місяців після звільнення з роботи. Отже, встановлений законом 3-місячний строк для звернення до суду позивачем пропущений без поважних причин. Позивач не довів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог у позовній заяві. Позивачем у поданій до суду позовній заяві заявлені надумані позовні вимоги, які не обґрунтовані та не підтверджені належними і достовірними доказами вини відповідача. Враховуючи усі вищевикладені обставини, відповідач вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню судом, оскільки вони є безпідставними, необґрунтованими, незаконними, передчасними та пред`явленими з порушенням встановленого законом строку.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Маргарян А.Д. підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача Пархоменко О.В. просив відмовити у задоволенні позову, стверджуючи про безпідставність та передчасність позовних вимог, також просив відмовити з підстав пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом. 
Суд вислухавши сторони, оцінивши надані докази за власним переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, кожен окремо та в сукупності, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) № 180/ОС від 02.12.2024 про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 02.12.2024 було звільнено, за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст. 38 КЗпП України. Крім того, вказаним наказом постановлено компенсувати їй за невикористанні 50 днів відпустки: в тому числі 25 днів за період 01.05.2022 – 31.12.2023; 10 днів за період 01.01.2024 – 30.04.2024; 15 днів за період 01.05.2024 – 02.12.2024, а також виплати одноразової грошової допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітних плат п. 4.17 Колективного договору Одеської залізниці на 2011-2015 роки із змінами та доповненнями Протокол комісії з установлення трудового стажу на залізничній галузі та розміру одноразової допомоги у зв`язку з виходом на пенсію від 06.11.2024 № 56.
Як вбачається з витягу із протоколу №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, згідно з пп.1.1.4 п.1.1 протоколу - на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, призупинено виплату інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Відповідно до розрахунку оплати середньої зарплати ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи перед звільненням складає 10 367,26 грн.
Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.
Статтею 43 Конституції України установлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами (стаття 97 КЗпП України).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг (частина друга статті 13 КЗпП України).
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Право на отримання позивачем спірних матеріальних допомог, їх розмір відповідач не оспорює. Проте роботодавець вважає, що мав право прийняти рішення про відтермінування їх виплати, що є тимчасовим заходом, викликаним збройною агресією, для забезпечення сталої роботи товариства.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції, яка діяла на час звільнення позивача, передбачено, що у період дії воєнного стану роботодавець може ініціювати зупинення дії окремих положень колективного договору, які регулюють відносини, визначені цим Законом. Дія таких положень може бути зупинена тільки за взаємною згодою сторін колективного договору у порядку, визначеному цим колективним договором.
Правомірність призупинення виплати спірних матеріальних допомог, передбачених колективним договором, представник відповідача обґрунтовує підпунктом 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Укрзалізниця».
Водночас суд зауважує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX набрав чинності 24 березня 2022 року, а тому відповідно до вимог статті 58 Конституції України його положення не могли застосовуватись відповідачем під час прийняття рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця» в частині призупинення здійснення матеріальних допомог, визначених Галузевими угодами та колективними договорами.
Окрім того, постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі №211/7338/23 залишено в силі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яким визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
За змістом відомостей ЄДРСР у справі № 211/7338/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» товариство не ініціювало питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, товариство ухвалило відповідне оспорюване рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року.
Зважаючи на викладене, підпункт 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Укрзалізниця», який скасовано рішенням суду, що набрало законної сили, не є підставою для відтермінування виплати позивачу спірних матеріальних допомог.
Із наданої представником відповідача копії протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» № Ц-82/39 Ком.т від 27 червня 2024 року «Про деякі питання впорядкування виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період дії правового режиму воєнного стану» слідує, що цим рішенням відповідач зупинив положення колективних договорів в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, що не входить до предмету спору у даній справі. У пункті 9 даного рішення відповідач передбачив втрату чинності із 01 липня 2024 року підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022.
При цьому, цим рішенням роботодавця не передбачено зупинення положень колективних договорів, які передбачають виплату одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи у галузі при звільненні вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті.
Інших рішень правління АТ «Укрзалізниця» про зупинення виплати матеріальних допомог, передбачених пунктом 4.17, 7.23 Колективного договору, відповідачем суду не надано.
Також суд не бере до уваги лист члена правління АТ «Укрзалізниця» Л. Гриценко від 04 квітня 2025 року № Ц-5-1.5-25/122-25 щодо призупинення з 01 квітня 2025 року виплати відповідних матеріальних допомог, оскільки такий лист не є належним доказом зупинення дії положень колективного договору за ініціативою роботодавця у розумінні статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Указаний лист, на відміну від рішень правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 та від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т, не є рішенням правління товариства та лише містить посилання на протокол засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності від 28 березня 2025 року № Ц-1-1.5-25/47-25.
Водночас відповідно до статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» рішення роботодавця має ухвалюватися виконавчим органом АТ «Укрзалізниця». Згідно з пунктом 89 Статуту АТ «Укрзалізниця» (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 травня 2025 року № 615) таким органом є правління товариства, а не штаб з ефективності.
Крім того, зазначений лист сформовано після звільнення позивача.
Із урахуванням викладеного суд вважає, що після скасування рішенням суду у справі № 211/7338/23, яке набрало законної сили, підпункту 1.1.4 пункту 1.1 протокольного рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 у частині зупинення виплати матеріальної допомоги, передбаченої колективними договорами, а також з огляду на відсутність у рішенні правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т положень про зупинення виплати допомоги, передбаченої пунктом 8.7 Колективного договору, відповідач безпідставно відтермінував виплату позивачу одноразової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків у зв`язку з виходом на пенсію.
Водночас матеріальна допомога на оздоровлення, передбачена пунктом 3.9 Колективного договору, була зупинена лише з 01 липня 2024 року на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року № Ц-82/39 Ком.т, тому його дія не поширюється на заяви позивача від 08.12.2022 року та 04.01. 2023 року.
Тому суд дійшов висновку, що позивач безпідставно не виплатив позивачу при звільненні, одноразову та додаткову матеріальні допомоги, матеріальну допомогу на оздоровлення та одноразову допомогу у зв`язку із настанням ювілейної дати 60 років, про що частково зазначено в наказі відповідача від 02.12.2024 року.
Також суд звертає увагу на те, що у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що «виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо)».
Викладене дає підстави для висновку про те, що стаття 116 Кодексу законів про працю України зобов`язує роботодавця виплатити працівнику у день його звільнення усі види належних йому від роботодавця виплат, право на які передбачено як законодавством, так і колективним договором, іншими локальними актами. Жодних застережень з приводу того, що належні до виплати звільненому суми мають належати до фонду оплати праці указана норма не містить.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у тому числі відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.
Такий висновок відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 759/10613/20.
Тому, суд відхиляє відповідні доводи відповідача про те, що матеріальна допомога на оздоровлення при виході на пенсію не належить до обов`язкових виплат працівнику у день звільнення. Належність таких виплат до фонду заробітної плати правового значення не має. Визначальним є те чи має працівник станом на дату звільнення право на отримання від роботодавця відповідних виплат. 
За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 51 836,30 грн; додаткову матеріальну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітків у сумі 20 734,52 грн; матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 – 2023 роки в сумі 13 850 грн; одноразову матеріальну допомогу у зв`язку із настанням ювілейної дати 60 років у розмірі 6 925 грн. Тобто загальний розмір не виплаченої позивачу при звільненні заробітної плати становить 93345,82 грн.
Суд також дійшов висновку про стягнення заявленого розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, з таких підстав.
За приписами статті 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає за наявності вини роботодавця, а обов`язок доведення її відсутності покладається саме на нього.
Відповідач, заперечуючи порушення вимог статей 47, 116 КЗпП України, посилається на відсутність вини та наявність форс-мажорних обставин, підтверджених листом Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19, належним доказом форс-мажору є виключно сертифікат, виданий у порядку статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», при чому такі обставини мають індивідуальний характер і підлягають доведенню щодо конкретного зобов`язання.
Наданий відповідачем лист торгово-промислової палати не є таким сертифікатом і не підтверджує неможливість виконання обов`язку саме у спірних правовідносинах, а відтак не є належним доказом відсутності вини.
Отже вказаний лист не є достатнім та належним доказом на підтвердження настання обставин непереборної сили на дату звільнення позивача з роботи як підстави для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання обов`язку, визначеного статтею 116 КЗпП України, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Звертаючись до суду з наведеним позовом ОСОБА_1 зазначила, що загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 62203,56 грн. Обраховуючи вказану суму позивач виходила із середньомісячної заробітної плати у розмірі 10367,26 грн.
Оцінюючи зазначені сторонами розміри середнього заробітку суд доходить висновку, що саме наданий відповідачем розрахунок містить вихідні дані для обрахунку середнього заробітку позивача, зокрема дані щодо заробітної плати за останні два місяці її роботи до звільнення, а також кількість відпрацьованого за цей період часу. 
Отже, суд уважає доведеним розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 62203,56 грн.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі №761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Велика Палата сформулювала змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі №489/6074/23 виснувала, що «обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX від 01.07.2022, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців».
Виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, суд уважає, що стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки при звільненні у розмірі 62203,56 грн. є пропорційним наслідкам порушення, тобто, є пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків.
Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем передбаченого статтею 233 КЗпП строку звернення до суду, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Справа, яка переглядається, належить до трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні відповідно до статті 116 КЗпП України.
Отже, тримісячний строк для звернення до суду з вимогами на підставі статті 116 КЗпП України відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України пов`язується не з тим, як за загальним правилом коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а з моментом одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Початок перебігу тримісячного строку для подання позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що відбулося шляхом вручення повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні (письмового документа, у якому детально зазначено вказані суми). Отже, саме дата вручення позивачу зазначеного документа є подією, з якою пов`язується початок перебігу строку звернення до суду.
Однак матеріали справи не містять доказів, які б вказували на те, що позивач взагалі отримував письмове повідомлення про нараховані суми у день звільнення.
Згідно супровідного листа – відповідь на адвокатський запит від 08.10.2025р., вбачається, що письмове повідомлення про нараховані та виплачені ОСОБА_1 при звільненні кошти ВП «Моторвагонне депо Христинівка» філії «Приміська пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» надало 10.10.2025 представнику позивача. 
Позивач через свого представника з позовом до суду звернулась 16.11.2025.
Наявне у матеріалах справи повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 02.12.2024 року, не містить інформації про дату його отримання ОСОБА_1 , зокрема, у визначеній графі відсутні дата вручення такого повідомлення та підпис про це позивача.
Інших доказів про отримання позивачем повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні відповідачем надані не були.
За таких обставин суд вважає, що строк звернення до суду із вказаним позовом позивачем не пропущено.
Згідно з положеннями частини першої - другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При розподілу судового збору між сторонами, суд виходить із того, що загальний розмір задоволених позовних вимог становить 155549,38 грн, тоді розмір судового збору за подачу фізичною особою даної позовної заяви через електронний суд становить: 155549,38 грн * 1% *0,8 = 1244,39 грн.
При поданні позову позивачем судовий збір не був сплачений з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого звільняються від сплати судового збору позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Таким чином, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1244,39 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 76-81, 133, 137, 141, 244, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплачених при звільненні коштів – задовольнити.
Стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків, що становить 51836 (п`ятдесят одна тисяча вісімсот тридцять шість) гривень 30 копійок;
додаткову матеріальну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітків у сумі 20 734 (двадцять тисяч сімсот тридцять чотири) гривень 52 копійок; 
матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 – 2023 роки в сумі 13 850 (тринадцять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок;
одноразову матеріальну допомогу у зв`язку із настанням ювілейної дати 60 років у розмірі 6 925 (шість тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 00 копійок.
Стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 62 203 (шістдесят дві тисячі двісті три) гривні 56 копійок. 
Стягнути із Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1244 (одна тисяча двісті сорок чотири) гривні 39 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складено та проголошено 24 червня 2026 року. 
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач – Акціонерне товариство «Українська залізниця», ЄДРПОУ – 40075815, місцезнаходження: вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, 03150.

Суддя Михайло ОРЕНДАРЧУК