ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 червня 2026 року
м. Харків
справа № 643/472/26
провадження № 22-ц/818/3470/26 
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.
суддів: Маміна О.В., Пилипчук Н.П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 
розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 06 березня 2026 року у складі судді Довготько Т.М,-
ВТАНОВИВ:
У січні 2026 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.
В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Московського районного суду м.Харкова з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь відповідача в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. На даний час сімейний стан ОСОБА_1 змінився: у 2021 році в іншому шлюбі народилася друга його дитина ОСОБА_5 . Він зобов`язаний утримувати обох дітей однаково. Матеріальний стан ОСОБА_1 погіршився, оскільки військовий стан значно вплинув на його доходи. Згідно зі ст. 183 Сімейного кодексу України, розмір аліментів на двох дітей становить 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, на кожну дитину припадає по 1/6 частини. Зміна сімейного стану (народження другої дитини) призвела до необхідності рівного утримання обох дітей, що є підставою для зменшення розміру аліментів на першу дитину відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України. 
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 06 березня 2026 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що сам факт народження у позивача другої дитини від іншої жінки, без доведення погіршення його майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів. Виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим, має місце дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обидва з батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку, матір.
Не погодившись з рішенням місцевого суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд, скасувати рішення суду та ухвалити нове, в якому задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим що, відповідно до вимог законодавства на двох дітей аліменти становлять 1/3 доходу (по 1/6 на кожну). У рішенні суду не наведено мотивів та правових підстав, з яких визначено різний розмір аліментів для дітей, а саме: чому на утримання першої дитини встановлено 1/4 частину доходу платника, тоді як на утримання другої дитини — у меншому розмірі. Суд безпідставно не взяв до уваги, що позивач постійно проживає разом із другою неповнолітньою дитиною — ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та здійснює її повне фактичне (натуральне) утримання (забезпечення житлом, харчуванням, одягом, освітою, медичним обслуговуванням тощо). Крім того, збереження розміру аліментів у 1/4 частини доходу створює надмірне фінансове навантаження на позивача, що суперечить принципу пропорційності та забороні надмірного тягаря.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 08.02.2022 у справі №643/16032/18, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою проживання останньої у АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліменти на утримання сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмір 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50/% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 07.11.2018 і до досягнення дитиною повноліття.
Державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного управління Міністерства юстиції (м.Харків) Соловйовим С.О., постановою від 30.03.2023 було відкрито виконавче провадження №7138909 з виконання виконавчого листа №643/16032/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50/% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 07.11.2018 і до досягнення дитиною повноліття. 
Як вбачається з копії свідоцтва про народження, ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_5 , батьками якого є: батько – ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_6 .
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року
№ 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У постанові Верховного Суду від 22 липня 2024 року у справі № 688/4308/23 визначено, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дітей, які народилась в іншому шлюбі, а також дружину, без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів.
Позивач зазначав, що визначений судом розмір аліментів він не має можливості сплачувати, оскільки його сімейний стан змінився.
ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_5 який перебуває на його утриманні.
Судова колегія зазначає, що народження у позивача ще одної дитини в іншому шлюбі само по собі не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. У такому разі платник аліментів зобов`язаний підтвердити належними та допустимими доказами погіршення свого майнового стану, оскільки батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. 
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційних скарг не є підставою для скасування даного судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 06 березня 2026 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О.Ю.Тичкова

Судді           О.В.Маміна

Н.П. Пилипчук