Справа №705/3811/23
2/705/128/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді  Піньковського Р.В. 
секретаря судового засідання  Романової О.М.
за участю позивача   ОСОБА_1 
представника позивача   ОСОБА_2 
представника відповідача   ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності,
У С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, в обґрунтування зазначивши наступне. 
У вересні 2007 року, за усної домовленості між нею та її сусідом ОСОБА_5 , вона стала користуватися належним йому будинком АДРЕСА_1 . За умовами вказаної домовленості вона мала утримувати будинок у технічно справному стані, підтримувати у належному стані присадибну ділянку: виконувати бур`яни, садити нові дерева та кущі, прибирати листя та сніг, а також сплачувати податок за земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. 
Таке рішення було обумовлене тим, що на це майно ніхто не претендував, оскільки ОСОБА_5 був одинокою людиною та не мав ніяких близьких родичів, а вона підтримувала з ним добросусідські відносини і була зацікавлена у сусідньому домоволодінні порядку. 
Про те, що вона володіє вказаним будинком зі згоди власника ОСОБА_5 знали сусіди по вулиці та інші мешканці села. 
Згодом їй стало відомо, що власник будинку ОСОБА_5 помер. Хто міг успадкувати майно ОСОБА_5 їй не відомо, оскільки у нього не було близьких родичів. Але натомість, вона добросовісно безперервно володіє та продовжує користуватися будинком АДРЕСА_1 , який передав їй у користування власник. Вказаним будинком вона користується 15 років, при цьому добросовісно сплачує всі відповідні платежі та податки на утримання будинковолодіння. 
За весь час користування будинком та присадибною ділянкою їй доводилося самостійно проводити технічні ремонти будинку та надвірних споруд, утримуючи їх в технічно справному стані. Нею проведено благоустрій будинку відповідно до будівельних стандартів житлового будинку, здійснюється догляд за присадибною земельною ділянкою тощо. Крім того, п`ятнадцять років вона користується городом, при цьому добросовісно сплачує всі податки та відповідні платежі. 
Починаючи з 2007 року та після смерті ОСОБА_5 , який є власником майна, яким вона, у свою чергу, користується самостійно, відкрито, добросовісно, безперервно володіючи цим будинковолодінням п`ятнадцять років. 
У зв`язку із зазначеним, вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом, та просить суд визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності в порядку набувальної давності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 . 
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та факти, викладені у позові. Пояснила, що з серпня 2007 року вона проживала по АДРЕСА_2 . По сусідству в будинку АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_5 , який у вересні 2007 року переїхав у будинок для людей похилого віку, куди саме та за яких обставин, їй не відомо та після цього вона його не бачила. Оскільки ОСОБА_5 проживав одиноко, то за усної домовленості з ним вона в його відсутність з вересня 2007 р. здійснювала догляд за будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований, цим майном. У лютому 2008 року від голови сільради с. Доброводи вона дізналася, що ОСОБА_6 помер. До сільради з приводу отримання інформації про наявність спадкоємців чи інших власників, вона офіційно не зверталася, однак хтось з працівників сільради їй сказав, що спадкоємці відсутні. З того часу вона з чоловіком користувалася городом біля будинку АДРЕСА_1 , де раніше проживав ОСОБА_5 , а також доглядала за зовнішнім виглядом будинку. Оскільки вона відкрито, з дозволу власника, користувалася земельною ділянкою та доглядала за будинком, то в 2008 році за зверненням в сільській раді отримала правовстановлюючі документи на будинок на ім`я ОСОБА_5 . У зв`язку з такими обставинами, вважає, що є підстави для визнання за нею права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок з надвірними спорудами, що належав померлому ОСОБА_5 , тому звернулася до суду з цим позовом та просить суд позов задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові, вважає, що позивач довела належними та допустимими доказами, що вона дійсно відкрито, з дозволу власника ОСОБА_5 на підставі усної домовленості з ним, з 2007 року користується житловим будинком АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_5 помер і спадкоємців після його смерті, як вважала його довіритель, не було, вона вимушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку набувальної давності. За вказаних обставин, просить суд позов задовольнити.
Представник відповідача – Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області Бень Л.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову в разі, якщо закон дозволяє за таких обстави визнання права власності в порядку набувальної давності. При цьому, зазначила, що про наявність заповіту складеного за життя ОСОБА_5 їй було відомо, але по вказаному заповіту до сільської ради ніхто не звертався та про наявність заведеної спадкової справи їй також нічого не відомо. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету споруОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла. Разом із цим, надала письмові пояснення, згідно яких вона є належним спадкоємцем прав своєї померлої матері ОСОБА_7 (дівоче прізвище – ОСОБА_8 ). 
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що позивач по справі ОСОБА_1 з чоловіком, який є її сином, у 2007 році придбали житловий будинок АДРЕСА_1 . Вона в той час жила в тому ж селі по АДРЕСА_3 . На той час у розташованому по сусідству з будинком її сина будинку АДРЕСА_1 проживав дідусь ОСОБА_5 . Оскільки він був одиноким та людиною похилого віку, приблизно у вересні 2007 року, тобто через місяці два після купівлі її дітьми будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 забрали у будинок для людей похилого віку в м. Звенигородку Черкаської області, звідки він не повертався. Про те, що ОСОБА_5 помер вона дізналася від мешканців села у серпні 2008 року. Їй відомо, що діти обробляли город біля будинку АДРЕСА_1 саме на прохання його власника ОСОБА_5 , який поки був живий, то просив позивачку та її сина доглядати за будинком. Чи мала позивачка доступ до будинку та чи фактично користувалася ним, їй не відомо, вона особисто в будинку ОСОБА_5 не бувала, а була лише на подвір`ї та в городі. Їй лише відомо, що діти побілили ззовні хату ОСОБА_5 . Вона не зверталася до сільради з питання можливого користування земельною ділянкою та будинком ОСОБА_5 , чи зверталися з цього питання її син та позивачка, вона не знає. Лише від працівників сільради вона дізналася, що родичів та спадкоємців у ОСОБА_5 немає, але про їх існування вона дізналась лише коли позивачка звернулась до суду з цим позовом. 
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що в с.Доброводи на вулиці, на якій живе позивач по справі та жив покійний ОСОБА_5 , також проживав його син. Останні роки чотири на тій вулиці він бував. Станом на 2007 рік дід ОСОБА_11 ( ОСОБА_5 ) проживав одиноко, та тоді ще говорив, що коли він поїде у будинок для людей похилого віку, то за його будинком будуть доглядати сусіди. Також від мешканців села чув, що дід ОСОБА_11 помер у будинку для літніх людей та після цього в належному йому будинку ніхто не проживав. 
Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, третю особу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Позивач у своєму позові ставить питання про визнання за нею права власності в порядку набувальної давності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
Судом встановлено, що власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 24.01.2008, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованим 05.02.2008 за № 17624469 Уманським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та технічним паспортом на будинок, складеним станом на 24.01.2008.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Звенигородка, Звенигородського району, Черкаської області, актовий запис про смерть № 286.
Відповідно до інформації про зареєстроване право власності, наданої Уманським відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за вих. № 1306о від 21.06.2023, станом на 01.01.2013 право власності на житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Доброводівської сільської ради 05.02.2008, серії НОМЕР_1 . Згідно примітка розпорядженням Доброводівської сільської ради Уманського району Черкаської області від 17.02.2016 № 3 вулицю Пархоменка перейменовано на вулицю Вишневу. 
Згідно довідки, виданої Доброводівським старостинським округом Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області 16.06.2023 за № 147, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , користується домоволодінням з 2007 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно довідки, виданої Доброводівським старостинським округом Дмитрушківської сільської ради Уманського району Черкаської області 20.07.2023 за № 162, жилий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , згідно погосподарської книги № 2, ПГО 0056-5 ст. 135, розташований на земельній ділянці 0,25 га, яка не приватизована. У вищевказаному будинку ніхто, включаючи малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних і обмежено дієздатних осіб не проживає і не зареєстрований. 
У відповідності до наданого на запит суду повідомлення державного нотаріуса Другої уманської державної нотаріальної контори Великої К.С. від 20.02.2024 за № 181/01-16, за даними Спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена Звенигородською державною нотаріальною конторою 14.11.2007, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру, сформованою Другою уманською державною нотаріальною конторою 20.02.2024 за № 75903581.
Згідно повідомлення Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області від 18.04.2024 за № 350/01-16, до Звенигородської державної нотаріальної контори Черкаської області для оформлення спадщини після ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав в м. Звенигородка Черкаської області (спадкова справа 832/2007, заведена Звенигородською державно нотаріальною конторою 14.11.2007) за оформленням майна звернулася спадкоємець ОСОБА_7 , яка прийняла спадщину за заповітом, посвідченим Бедратою Н.М., приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області 20.09.2007 за № 4056. На її ім`я видавались свідоцтва про право на спадщину на дві земельні ділянки та грошові вклади, належні спадкодавцю. В підтвердження вказаної інформації, було надано інформаційні довідки зі Спадкового реєстру, сформовані 18.04.2024 за № 76664061 та за № 76664087, у відповідності до яких, крім наявності спадкової справи, видачі свідоцтв про право на спадщину, наявна інформація про чинні заповіти, складені ОСОБА_5 за життя та посвідчені 22.12.2006 та 20.09.2007. 
У зв`язку із зазначеним Уманським міськрайонним судом Черкаської області було витребувано спадкову справу № 832 за 2007 рік після смерті ОСОБА_5 , у відповідності до якої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 звернулася до Звенигородської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який залишив заповіт на її ім`я.
28.06.2008 ОСОБА_7 звернулася до Звенигородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який залишив заповіт на її ім`я. У вказаній заяві також зазначено про те, що інших спадкоємців немає, спадкоємцем за заповітом є вона, ОСОБА_7 , яка спадщину прийняла шляхом подачі заяви до нотконтори. 
До матеріалів спадкової справи також додано копію свідоцтва про одруження спадкодавця серії НОМЕР_3 , виданого повторно Доброводівською сільською радою Уманського району Черкаської області, згідно якого ОСОБА_5 , якому минуло 24 роки, та ОСОБА_12 , якій минуло 23 роки, одружилися 15.11.1947 року, актовий запис про шлюб № 12. Прізвища після одруження: чоловіка – ОСОБА_13 , дружини – ОСОБА_13 . 
Спадкодавець ОСОБА_5 , у свою чергу, за життя, після смерті дружини ОСОБА_14 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , звернувся із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом, у заяві він також зазначив, що інших спадкоємців після смерті дружини немає. Спадкова справа була відкрита Уманською районною державною нотаріальною конторою, але свідоцтва про право на спадщину видані не були. 
Згідно заповіту, складеного 20.09.2007, з його слів нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Бедратою Н.М., за допомогою комп`ютерної техніки, зачитаного вголос в присутності двох свідків, зареєстрованого в реєстрі за № 4056, ОСОБА_5 , на випадок своєї смерті призначив спадкоємицею на належне йому усе майно, що буде належати йому, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, а також все те, на що він за законом буде мати право, призначив спадкоємицю ОСОБА_7 . Вказане підтверджується також витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованим 20.09.2007 за № 11105476 приватним нотаріусом Бедрата Н.М. Заповіт зареєстровано за номером 4056 у реєстрі нотаріальних дій та за № 43133535 – у Спадковому реєстрі. 
Крім того, наявний заповіт, складений 22.12.2006, посвідчений Приходько Л.В. секретарем Доброводівської сільської ради Уманського району Черкаської області, яким ОСОБА_5 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів Звенигородському будинку інтернату. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 106. 
Разом з тим, згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), сформованого 27.06.2008 за № 15250606, у зв`язку із відкриттям спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , наявна інформація про те, що вищевказаний заповіт від 22.12.2006 скасований за заявою ОСОБА_5 , а заповіт зареєстрований у спадковому реєстрі за 4056 ВКА 114847, є чинним. 
Також, матеріали спадкової справи містять інформацію про майно, належне спадкодавцю ОСОБА_5 , до складу якого входить майно, що прийнято ОСОБА_5 у спадщину після смерті його дружини, але за життя ним не зареєстроване. 
Згідно повідомлення Доброводівської сільської ради Уманського району Черкаської області від 09.03.2008 за № 58/02-19, ОСОБА_5 до дня смерті дружини ОСОБА_14 проживали разом і вели спільне господарство в селі Доброводи Уманського району Черкаської області.
Згідно довідки, виданої Звенигородським будинком-інтернатом для інвалідів та престарілих від 26.10.2007 № 536-01-05, ОСОБА_5 дійсно проживав у будинку-інтернаті з 24 січня 2007 року і помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .
В межах спадкової справи, заведеної щодо майна спадкодавця ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 , на підставі чинного заповіту та заяви про прийняття спадщини за заповітом, було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_7 , на майно: земельну ділянку розміром 2,3846 га, розташовану на території Доброводівської сільської ради Уманського району Черкаської області, на земельну ділянку розміром 2,3926 га, розташовану на території Доброводівської сільської ради Уманського району Черкаської області та на грошові вклади на рахунку в філії № 25/057 с. Доброви Уманського ВОБ № 225 ВАТ «Державний ощадний банк України», що також підтверджується витягами про реєстрацію у Спадковому реєстрі, сформованими 28.06.2008 за № 15255850, за № 15255863 та за № 15255860 Звенигородською державною нотаріальною конторою. 
Під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка прийняла спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , та належним чином оформила свої спадкові права, померла ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Дарницьким районним у м. Києві. Спадщину після її смерті прийняла ОСОБА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованим 03.05.2021 за № 64581098 про реєстрацію спадкової справи № 10-2021, зареєстрованої у спадковому реєстрі за № 67594405, спадкодавець ОСОБА_7 , та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованим 21.10.2021 за № 66931177, про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 спадкодавцю ОСОБА_4 . 
Згідно відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого 07.12.2009, позивач по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.10.2011 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Також наявна відмітка від 04.08.2020, про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією висловленою в п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема, про те, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю; для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду; аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків; при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом; володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном; крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46); звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю; підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність; наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник; володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55); якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48); відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння; при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння; володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50); давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52); набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності (п. 54).
Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що: за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
В ході розгляду справи судом було встановлено, що позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Сама позивач, як у позові, так і в судовому засіданні, зазначала про те, що вона володіє спірним майном згідно усної угоди, укладеної з власником такого майна у 2007 році, але при цьому, вказує, що такий договір укладався саме в частині володіння/догляду за земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок, належний ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому, при дослідженні доказів та допиті свідків у судовому засіданні, було підтверджено, що позивач фактично користувалася земельною ділянкою, а не будинком, тобто при укладенні такої угоди питання про визнання за позивачем в подальшому саме права власності, власником такого майна не ставилося. 
Крім того, в ході розгляду справи було достовірно встановлено, що власник спірного будинковолодіння ОСОБА_5 зробив розпорядження на випадок своєї смерті, склавши заповіт, за яким спадкоємець за заповітом ОСОБА_7 спадщину прийняла та оформила свої спадкові права на частину спадкового майна, але при цьому питання щодо оформлення права власності на спірний спадковий житловий будинок вирішено не було. Враховуючи вказане, станом на час розгляду справи фактичним власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 , яка за життя свої спадкові права за заповітом оформила лише на частину спадкового майна, належного спадкодавцю ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_7 також була відкрита спадкова справа за заявою спадкоємця ОСОБА_4 , яка, у свою чергу, прийняла спадщину та від прийняття спадщини не відмовляється. 
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння нею спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
В постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21) вказано, що враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку.
З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Тобто, зважаючи на те, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , входить до складу спадкового майна, належного ОСОБА_5 , який за життя склав заповіт на користь ОСОБА_7 і, яка спадщину прийняла, але не оформила за собою право власності на це майно та в подальшому померла, при цьому після її смерті наявний спадкоємець – ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину, то за таких обставин визнання права власності на спірний житловий будинок за позивачем є таким, що суперечитиме вимогам чинного законодавства. 
За вказаних обставин суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на його безпідставність.
Також суд звертає увагу, що позивачем та його представником не надано доказів належного звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування із клопотанням про передачу їй у власність або надання в користування спірного житлового будинку, та наголошує, що сам по собі факт користування земельною ділянкою та житловим будинком після смерті власника за наявності у нього спадкоємців, які прийняли все спадкове майно, але не оформили належно свої права, не може бути підставою для виникнення в позивача права власності за набувальною давністю, оскільки в даному випадку не доведена добросовісність заволодіння позивачем чужим майном. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. 
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як зазначено у Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, який широко використовується в практиці ЄСПЛ, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04).
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не доведено законні правові підстави для визнання за нею права власності на житловий будинок за набувальною давністю, суд вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то згідно положень ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу понесених позивачем судових витрат.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 321, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд – 
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складене 13.03.2026

Суддя: Р. В. Піньковський