ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року	Львів	Справа № 260/5486/24 пров. № А/857/5671/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді Хобор Р.Б.,
суддів Бруновської Н.В., Запотічного І.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 6 січня 2025 року, що ухвалила суддя Маєцька Н. Д. у місті Ужгороді, за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, у справі № 260/5486/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,, 
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо застосування приводу ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації” в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є охрещеним Свідком Єгови та присвяченим служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, призначеним на посаду священнослужителя-старійшини, віровчення яких не допускає користування зброєю, до якого включено і Свідків Єгови, а отже держава на законодавчому рівні визнала, що їхні релігійні переконання є несумісними з військовою службою.
Позивач зазначає, що 14 червня 2024 року під час явки до ІНФОРМАЦІЯ_1 письмово заявив про відмову від проходження військової служби через релігійні переконання та про намір скористатися конституційним правом, передбаченим ч. 4 ст. 35 Конституції України, на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою. 
Незважаючи на таку позицію позивача, відповідач того самого дня видав наказ № 482 від 14 червня 2024 року “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації” та примусово направив позивача для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .
На думку позивача, ч. 4 ст. 35 Конституції України є нормою прямої дії, яка гарантує заміну виконання військового обов`язку – в тому числі військової служби за призовом під час мобілізації – альтернативною (невійськовою) службою, і така гарантія не обмежена жодним указом Президента України про введення воєнного стану. 
Відповідно, відповідач не мав правових підстав для примусового призову позивача на військову службу та діяв поза межами наданих йому законом повноважень.
6 січня 2025 року Закарпатський окружний адміністративний суд прийняв рішення, відповідно до якого у задоволенні позову відмовив.
Приймаючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що альтернативна (невійськова) служба згідно зі ст. 1 Закону України “Про альтернативну (невійськову) службу” від 12 грудня 1991 року № 1975-ХІІ (далі – Закон № 1975-ХІІ) запроваджується замість проходження виключно строкової військової служби, а не військової служби за призовом під час мобілізації. 
Право на таку заміну мають громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і чиї релігійні переконання несумісні з виконанням такого обов`язку. Натомість позивач є мобілізованим військовозобов`язаним, а не призваним на строкову службу.
Суд першої інстанції також зазначив, що Закон України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” не передбачає ані відстрочки від призову під час мобілізації для віруючих, ані порядку проходження ними альтернативної (невійськової) служби в умовах воєнного стану.
Закон № 1975-ХІІ також не визначає механізму направлення та проходження служби під час мобілізації. 
Суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду № 9902/64/23 від 25 вересня 2023 року, в якій Верховний Суд дійшов подібних висновків, а також на п. 32 постанови Верховного Суду від 2 травня 2024 року у справі № 344/12021/22, де прямо зазначено, що альтернативна служба запроваджується замість строкової військової служби і можливість такої заміни щодо служби за призовом під час мобілізації Законом № 1975-ХІІ не передбачена. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_2 діяв правомірно.
Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про задоволення позову.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач посилається на те, що суд першої інстанції, обмежившись тлумаченням законів про альтернативну службу та мобілізацію, залишив поза увагою конституційні норми прямої дії. 
На переконання скаржника, гарантія заміни виконання військового обов`язку альтернативною службою поширюється на всі види такого обов`язку, включно з мобілізацією, а не тільки на строкову службу. Конституційне право позивача на таку заміну під час воєнного стану не обмежено і відповідач не мав повноважень його ігнорувати.
Апелянт також наголошує на тому, що суд першої інстанції не оцінив правомірність самого способу дій відповідача. Навіть якби підстави для відмови позивача від служби були визнані непереконливими, закон передбачав для відповідача тільки два варіанти реагування: притягнення до відповідальності або повідомлення правоохоронних органів. Примусовий призов всупереч прямій відмові особи жодним законом не передбачений, а тому дії відповідача виходять за межі наданих йому повноважень незалежно від питання про право на альтернативну службу.
Крім того, скаржник зазначає, що відповідач не заперечував ані належності позивача до Релігійного об`єднання Свідків Єгови, ані щирості його переконань, тоді як практика Європейського суду з прав людини підтверджує: примусовий призов особи, яка відмовляється від служби з глибоких релігійних міркувань, є порушенням свободи совісті навіть в умовах збройного конфлікту.
Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що, відповідно до довідки Релігійної організації “Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні” від 17 червня 2024 № 11342 позивач є присвяченим охрещеним служителем Релігійного Об`єднання Свідків Єгови в Україні та призначений на посаду священнослужителя. 
Відповідно до Довідки № 2124 військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14 червня 2024 року позивача визнано придатним до військової служби. 
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 14 червня 2024 року № 482 “Про призов військовозобовязаних на військову службу під час мобілізації” позивача призвано та направлено для проходження військової служби в складі військової частини НОМЕР_1 . 
18 липня 2024 року позивач засобами поштового зв`язку подав письмову заяву від 16 липня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо заміни йому виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно зі статтею 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до статті 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Згідно з положеннями статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який надалі був неодноразово був продовжений і діє станом на дату прийняття рішення у даній справі.
Водночас, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 “Про загальну мобілізацію”, затвердженим Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, оголошено проведення загальної мобілізації. Згідно з цим Указом Президента України призову на військову службу за мобілізацією підлягають військовозобов`язані та резервісти.
Відповідно до статті 1 частини 1 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) конституційним обов`язком громадян України.
Статтею 1 частиною 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно зі статтею 1 частини 3 Закону № 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає проходження військової служби.
Відповідно до статті 15 частини 1 Закону № 2232-ХІІ, на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку).
Закон України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” № 3543-ХІІ (далі - Закон № 3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Статтею 23 Закону України № 3543-ХІІ встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, де зазначено інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.
Надаючи оцінку доводам позивача, апеляційний суд висновує наступне.
Апелянт вказує на те, що позивач не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має право на заміну військової служби альтернативною на підставі абз. 16 ч. 1 ст. 23 Закону України “Про мобілізаційну підтримку та мобілізацію”, оскільки належить до релігійної організації Свідків Єгови.
З приводу вказаних доводів апеляційний суд зазначає, наступне.
Статтею 1 пунктом 4 Закону України № 2232-ХІІ визначено, що громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України “Про альтернативну (невійськову) службу”.
Відповідно до статті 1 Закону України № 1975-ХІІ, альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно із статтею 2 Закону № 1975-ХІІ, право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
Частиною 1 статті 4 Закону України № 1975-ХІІ визначено, що на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки) (статті 4 частина 2 Закону України № 1975-ХІІ).
Відповідно до статті 5 Закону України № 1975-ХІІ, альтернативну службу громадяни проходять на підприємствах, в установах, організаціях, що перебувають у державній, комунальній власності або переважна частка у статутному фонді яких є в державній або комунальній власності, діяльність яких у першу чергу пов`язана із соціальним захистом населення, охороною здоров`я, захистом довкілля, будівництвом, житлово-комунальним та сільським господарством, а також у патронажній службі в організаціях Товариства Червоного Хреста України.
Види діяльності, якими можуть займатися громадяни, які проходять альтернативну службу, визначаються Кабінетом Міністрів України.
10 листопада 1999 року постановою Кабінету Міністрів України № 2066 затверджено Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби та перелік релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (далі по тексту Положення № 2066).
Згідно з пунктами 2, 3 Положення № 2066 громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих відповідно до законодавства релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Перелік таких релігійних організацій затверджується Кабінетом Міністрів України. Цим правом користуються громадяни, які належать до зазначених релігійних організацій, що діють як із зареєстрованим статутом, так і без його реєстрації.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть бути встановлені окремі обмеження цього права із зазначенням строку їх дії.
На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідне рішення місцевою держадміністрацією.
Отже, із системного аналізу вказаних норм вбачається, що альтернативна служба це служба, яка запроваджується замість проходження саме строкової військової служби.
Натомість позивач є військовозобов`язаним, якого призвано на військову службу під час мобілізації на підставі наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 № 482 від 14 червня 2024 року, а не на строкову військову службу, яка є єдиним видом служби, замість якої чинним законодавством передбачено проходження альтернативної (невійськової) служби. 
Оскільки Закон України “Про альтернативну (невійськову) службу” не визначає порядку направлення та проходження альтернативної служби під час мобілізації в умовах воєнного стану, а Закон України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” не передбачає ані відстрочки від призову під час мобілізації для віруючих громадян, ані порядку заміни військової служби альтернативною в особливий період, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність законодавчого механізму реалізації конституційного права автоматично означає правомірність примусового призову особи, яка належить до релігійної організації, віровчення якої не допускає користування зброєю, та яка відкрито і письмово заявила про відмову від проходження військової служби з релігійних переконань. 
Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача щодо призову позивача є правомірними, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
На переконання апеляційного суду, вказана норма є визначальною для оцінки правомірності дій відповідача у даній справі.
Апеляційний суд враховує те, що суд першої інстанції, встановивши відсутність законодавчого механізму направлення на альтернативну службу під час мобілізації, фактично поставив правомірність дій відповідача у пряму залежність від наявності чи відсутності у позивача права на альтернативну службу та дійшов висновку, що будь-які дії відповідача щодо призову позивача є правомірними. 
Такий підхід апеляційний суд вважає помилковим, оскільки відсутність у позивача права на альтернативну службу не породжує у відповідача права діяти у спосіб, не передбачений законом.
З матеріалів справи апеляційний суд встановив, що позивач під час перебування у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 14 червня 2024 року усно повідомив посадових осіб відповідача про свої релігійні переконання та неможливість проходження військової служби, а також надав довідку № 11342 від 17 червня 2024 року, видану Релігійною організацією "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні", яка підтверджує його належність до зазначеної релігійної організації. Відповідач факт отримання цих відомостей не заперечував.
За таких обставин відповідач отримав від особи, щодо якої здійснювався призов, однозначну і беззаперечну відмову від проходження військової служби. 
З цього приводу апеляційний суд вважає, що чинне законодавство визначає вичерпний перелік правомірних варіантів дій відповідача у подібній ситуації.
Так, пунктом 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, встановлено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань розглядають справи (цілодобово під час проведення мобілізації та/або у період воєнного стану) про адміністративні правопорушення та накладають адміністративні стягнення відповідно та з дотриманням Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Пунктом 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487, встановлено, що районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки повідомляють органам досудового розслідування про факти, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення громадянами, які ухиляються від військового обліку або навчальних та спеціальних зборів, призову на базову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (додаток 19).
Отже, у разі якщо відповідач вважав підстави відмови позивача від проходження військової служби безґрунтовними, відповідач був зобов`язаний або скласти протокол про адміністративне правопорушення за статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, або звернутися до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України. 
Саме ці повноваження, на переконання апеляційного суду, є двома можливими законними способами реагування ТЦК та СП на відмову особи від проходження військової служби під час мобілізації.
Натомість відповідач, як встановлено з витягу з наказу № 482 від 14 червня 2024 року та поіменного списку на відправку до військової частини НОМЕР_1 , жодного з передбачених законом варіантів поведінки не застосував. Того самого дня, коли позивач заявив про відмову від військової служби, відповідач видав наказ про його призов та примусово направив до військової частини НОМЕР_1 . При цьому жодного протоколу про адміністративне правопорушення не склав та до органів досудового розслідування відповідач не звернувся.
Таким чином, відповідач, посилаючись на те, що діє виключно в межах закону, фактично вийшов за ці межі, оскільки примусовий призов особи на військову службу всупереч прямій письмовій відмові особи жодним законом не передбачений і можливість здійснювати такий призов жодним законом відповідачу не надана. 
Те, що відповідач вважав підстави відмови позивача непереконливими, не надає відповідачу повноважень діяти у спосіб, не передбачений законом, тому, на переконання апеляційного суду правомірність чи неправомірність підстав відмови особи від служби може бути предметом оцінки виключно в порядку адміністративного або кримінального провадження, але не шляхом примусового призову.
Цей висновок є підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації та визнання протиправним і скасування наказу № 482 від 14 червня 2024 року в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період ОСОБА_1 . 
Щодо протиправності дій відповідача із застосування приводу.
Відповідно до статті 38 частини 3 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” органи Національної поліції України у встановленому законом порядку зобов`язані за зверненнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України доставити до таких територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України осіб, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Отже, привід, як захід процесуального примусу може бути застосований працівниками поліції до особи, яка вчинила адміністративні правопорушення передбачені статтями 210, 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, на підставі звернення територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Апеляційний суд не встановив застосування щодо позивача приводу, як заходу процесуального примусу.
Позивач наполягає на тому, що доставлення позивача до приміщення відповідача було примусовим і протиправним незалежно від того, чи є такі дії приводом у процесуальному розумінні. 
Однак, на підтвердження факту примусового доставлення позивач не надав жодного доказу, крім власних тверджень у позовній заяві. 
Відповідач факт примусового доставлення не визнав. 
Звернення сестри позивача ОСОБА_2 до органів Національної поліції та інших державних органів апеляційний суд вважає неналежним доказом протиправності доставлення, оскільки ОСОБА_2 стороною у справі не є, не діяла на підставі довіреності чи ордера адвоката і не була уповноважена представляти інтереси позивача у відносинах з органами державної влади. 
Крім того, жодне із звернень ОСОБА_2 не завершилося прийняттям рішення уповноваженого органу про встановлення факту протиправного доставлення позивача, що виключає можливість посилатися на ці звернення як на належний доказ у даній справі.
Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що 14 червня 2024 року під час перебування у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 підписав заяву про доведення до його відома факту призову за мобілізацією, не зазначивши у цьому документі жодних заперечень чи зауважень щодо обставин та способу його доставлення до приміщення відповідача. 
За таких обставин позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо доставлення позивача ОСОБА_1 до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_1 є безпідставною, а тому у задоволенні цієї позовної вимоги необхідно відмовити.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої неправильно встановив обставини справи щодо призову позивача на військову службу та не вирішив позовну вимогу про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_4 стосовно застосування до позивача приводу.
Тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати, прийняти постанову про задоволення позову в частині визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 та про відмову в задоволенні позову в частині визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 стосовно застосування до позивача примусового приводу.
Отже апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 6 січня 2025 року у справі № 260/5486/24 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації” від 14 червня 2024 року № 482 в частині призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період ОСОБА_1 .
У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо застосування приводу ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний