20.05.2026 Справа № 756/1658/26
Унікальний номер 756/1658/26
Номер провадження 2/756/4074/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шролик І.С.
секретар судового засідання - Бондаренко О.В.
за участю позивача - ОСОБА_1 
свідка - ОСОБА_2 
свідка - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Комунальне підприємство "Житлосервіс "Куренівка" про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття з реєстрації місця проживання,
УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати зняти її з реєстрації, стягнути понесені судові витрати.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 31 липня 1973 року Виконавчим комітетом Київської міської ради та трудящих виданий ордер №Г215202 ОСОБА_5 на право зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 на родину з 6 осіб.
Усі особи, зазначені в ордері, окрім позивача померли, що доводиться свідоцтвами про смерть. Відповідно до довідки КП «Житлосервіс «Кулерівка» у квартирі, окрім родини позивача зареєстрована ОСОБА_4 , яка є сестрою позивача. 
Понад десять років відповідач в квартирі не проживає, її речі відсутні, плати за утримання житла не здійснює. Позивач сплачує за всі комунальні послуги, несе майнові втрати. Відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири. Місце проживання відповідача позивачу не відоме, за відповіддю Оболонського УП ГУНП ОСОБА_17 за заявою позивача подавалася в розшук, й перебувала у ВК №65 Полтавської області. Посилаючись на положення ст. ст. 71,72 ЖК України, а також, що відсутність відповідача перешкоджає позивачу реалізувати своє право на приватизацію житла, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною кватирою та зняти з реєстраційного обліку.
Рух справи
Протоколом автоматизованого розподілу справ від 05 лютого 2026 року визначено головуючим суддю Шролик І.С.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 11 лютого 2026 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду.
Ухвалою суду від 17 березня 2026 року закрито підготовчий розгляд та призначено до справу до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Пояснив, що є важко хворим, особою з інвалідністю 2 групи. Після смерті матері у 2012 році не бачив сестру жодного разу, в квартирі не проживає, її речі відсутні, вона веде антисоціальний спосіб життя, після одруження самостійно визначила інше місце свого проживання понад десять років. Не заперечував проти заочного розгляду справи. 
Відповідач в судове засідання не з?явилася, про розгляд справи повідомлялася судом належним чином шляхом надсилання судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання та за адресою проживання його батьків. Судова кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній». Також оголошення розміщувалось на сайті «Судова влада». Також відповідач викликалася за адресою останнього відомого місця проживання : АДРЕСА_3 . Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили.
Свідок ОСОБА_2 суду пояснила, що є сусідкою з кварири №213 . Відповідача, як і позивача знає з дитинства. Відповідача не бачила за місцем реєстрації понад десят років, в останнє бачила на похованні їх матері.
Свідок ОСОБА_3 пояснила, що з 2024 року проживає в квартирі 216 , є сусідкою, відповідача жодного разу не бачила.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, вислухавши учасників справи та свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Фактичні обставини справи
Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами.
Судом встановлено, що 31 липня 1973 року Виконавчим комітетом Київської міської ради та трудящих виданий ордер №Г215202 ОСОБА_5 на право зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 на родину з 6 осіб : ОСОБА_5 , дружина - ОСОБА_6 , донька - ОСОБА_7 , син - ОСОБА_8 , тесть - ОСОБА_9 , теща - ОСОБА_10 (а.с.11,12).
З досліджених свідоцтв про смерть, судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідно до витягу з територіальної громади міста Києва та довідки КП «Житлосервіс «Куренівка» квартири АДРЕСА_2 зареєстровані : ОСОБА_1 - наймач, ОСОБА_12 - дружина, ОСОБА_4 , -сестра, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 -сини, ОСОБА_15 - донька, ОСОБА_16 - племінниця.
З відповіді на звернення ОСОБА_1 Оболонське УП ГУ НП в м.Києві надало відповідь, що встановити місцезнаходження ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 неможливо. В ході перевірки встановлено, що остання відбувала покарання в Надерищинській ВК №65 в Полтавській області (а.с.10).
Судом скеровано повістку про виклик, 18 лютого 2026року з ДУ «Надержинщинська ВП №65» отримано відповідь, що ОСОБА_17 звільнена з установи 29 листопада 2019 року за відбуттям строку покарання. Вибула за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.19).
Як встановлено з квитанцій про сплату комунальних послуг, досліджених в судовому засіданні,а також послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 платником є ОСОБА_1 . 
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.
Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)
Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, згідно з положень 71, 72 ЖК Української РСР саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідків, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач з 2012 року, понад десять років в квартирі не проживає за місцем своєї реєстрації, там відсутні її особисті речі, не сплачує за житлово-комунальні послуги, будь-яких витрат по утриманню житла не несе. Вибула з місця відбуття покарання до місця проживання в Миколаївсьій області. 
Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивачем доведено, що відповідач не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені.
Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачем ОСОБА_17 втрачений інтерес до спірної квартири. Вона не проживала в спірній квартирі з 2012 року, а також в квартирі відсутні її особисті речі.
Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач понад десять років не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку за зазначено адресою не підлягають задоволенню. 
Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, серед іншого, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку не відповідають обраному способу захисту, а тому в їх задоволенні слід відмовити, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до приписів ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати, пов`язані з витребуванням доказів та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.
При зверненні до суду із позовом позивачем сплачений судовий збір в розмірі 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією від 30 січня 2026 року.
20 травня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду зі заявою про поверненя сплаченого судового збору, оскількиє особою 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача ОСОБА_17 на користь позивача судовий збір у сумі 1331,20 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81,141, 263, 264, 265, 268, 279 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Комунальне підприємство "Житлосервіс "Куренівка" про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення та зняття з реєстрації місця проживання,- задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням -квартирою АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_19 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1331,20 грн.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга позивачем подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст судового рішення складений 20 травня 2026 року.

Суддя І.С. Шролик