П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 759/19432/23
Провадження: № 22-ц/824/18053/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Джеджеї Луїзи Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Твердохліб Ю. О.,
у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Ю.ЕС.АЙ", ОСОБА_1 про стягнення невиплаченого страхового відшкодування та шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 06.10.2020 року о 15:40 год на Брест-Литовському шосе, 8-А, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на транспортний засіб «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що на праві власності належить йому ( ОСОБА_2 ). У зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою (далі-ДТП) автомобілі отримали механічні пошкодження та йому було заподіяно майнової шкоду. Постановою Святошинського районного суду м.Києва від 25.11.2020 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України, що призвело до вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як винної особи за шкоду, заподіяну майну третіх осіб в наслідок експлуатації забезпеченого автомобіля марки «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент настання ДТП була застрахована відповідно до умов полісу ОСЦПВВНТЗ № 300612444 від 15.07.2020 року, виданого ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», дійсного на дату ДТП. На день пред`явлення позову ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» не було здійснено повну виплату належного страхового відшкодування на його користь, а ОСОБА_1 не було відшкодовано заподіяну шкоду, у зв`язку з чим просить суд стягнути з ТОВ "СК "Ю.ЕС.АЙ" на свою користь невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 112 003,01 грн; з ОСОБА_1 на свою користь майнову шкоду у розмірі 108 160,78 грн та солідарно з відповідачів судовий збір у розмірі 2 201,64 грн та витрати на складання оцінки збитку у розмірі 3 500 грн.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ТзДВ "Страхова компанія "Ю.ЕС.АЙ" на користь ОСОБА_2 невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 112003 грн 01 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 108 160 грн 78 коп.
Стягнуто з ТзДВ "Страхова компанія "Ю.ЕС.АЙ" на користь ОСОБА_2 витрати на складання оцінки збитку у розмірі 1 781,50 грн, судовий збір у розмірі 1 120,70 грн, а всього 2 902 грн 20 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на складання оцінки збитку у розмірі 1 718,50 грн, судовий збір у розмірі 1 081,00, а всього 2 799 грн 50 коп.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині стягнення з ОСОБА_1 майнової шкоди, адвокат Джеджея Л. А. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
На обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо розміру матеріальної шкоди, поклавши в основу рішення звіт про оцінку вартості збитків, який, на думку скаржника, є неналежним та недопустимим доказом. Наголошує, що позивач безпідставно та самостійно обрав експерта для проведення автотоварознавчого дослідження, не довівши при цьому дотримання вимог статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, щодо належного та своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку та надання йому можливості направити свого представника для огляду пошкодженого транспортного засобу. Крім того, звертає увагу на те, що оцінка заподіяної шкоди була проведена через значний проміжок часу, майже через сім місяців після дорожньо-транспортної пригоди, що, на її переконання, унеможливлює об`єктивне встановлення реального обсягу пошкоджень, отриманих саме внаслідок ДТП. В матеріалах справи, за твердженням скаржника, відсутні будь-які докази щодо умов зберігання транспортного засобу у цей період, його технічного стану, а також відсутності додаткових ушкоджень, які могли виникнути з інших причин. Також зазначає, що відповідач був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема, ініціювати проведення судової автотоварознавчої експертизи, надати заперечення щодо розміру шкоди та брати участь у доказуванні, оскільки розгляд справи фактично відбувався без його належного повідомлення та участі. Окремо, наголошує, що суд першої інстанції не врахував правову природу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та усталену практику Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у межах ліміту страхового відшкодування саме страховик є належним боржником перед потерпілим. На думку скаржника, матеріали справи не містять належних доказів того, що позивач звертався до страхової компанії у встановленому законом порядку або що страховик відмовив у виплаті страхового відшкодування.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року оскаржується лише в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , а тому в іншій частині не переглядається.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, постановою Святошинського районного суду м. Києва від 25.11.2020 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України (а. с. 49).
Встановлено, що ОСОБА_1 06.10.2020 о 15 год. 40 хв., керуючи автомобілем «Renault Master», номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 , та рухаючись по Брест-Литовському шосе, 8-А в м. Києві, був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Jetta», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався попереду, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів та завдання матеріальних збитків. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.3 (б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП (а. с. 49).
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 застрахована в ТОВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», який станом на 06.10.2020 року був дійсний, поліс № 200612477 (а. с. 7).
З метою визначення розміру завданого збитку ОСОБА_2 звернувся до ФОП ОСОБА_5 та уклав договір № 1753 від 21.10.2021 року про визначення вартості матеріальних збитків (а. с. 32).
Згідно звіту № 1753 від 25.04.2021 року про оцінку вартості (розмірі) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 220 463,79 грн, вартість матеріального збитку становить 112 003 грн 01 коп (а.с. 10-31).
Обґрунтовуючи звернення до суду з позовом, в частині позовних вимог до ОСОБА_1 позивач зазначав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, йому було завдано майнової шкоди.
Позивач посилався на те, що цивільно-правова відповідальність винної у ДТП особи була застрахована, однак виплаченого страховиком страхового відшкодування виявилося недостатньо для повного відшкодування завданих збитків. У зв`язку з цим, з урахуванням положень статті 1194 ЦК України, позивач вважав, що різниця між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування підлягає стягненню безпосередньо з ОСОБА_1 як з особи, винної у спричиненні шкоди.
Задовольняючи позов в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлена постановою Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року, яка набрала законної сили, а тому відповідні обставини не підлягають повторному доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Суд також встановив, що розмір завданої позивачу майнової шкоди підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема, звітом про оцінку вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, який відповідачами не спростовано. Оскільки сума страхового відшкодування, виплачена страховиком, не покриває повного розміру заподіяної шкоди, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою відповідно до статей 1166, 1187, 1194 ЦК України.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Частиною першою статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у повному обсязі на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 (провадження № 61-26508св18) вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.
Судом установлено, що вина відповідача ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджена постановою Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2020 року, яка набрала законної сили, а питання щодо обсягу та підстав відповідальності страховика у цій справі сторонами не оспорюється та не є предметом апеляційного перегляду.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Є встановленою та обставина, що 06 жовтня 2020 року о 15 год. 40 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 , рухаючись по Брест-Литовському шосе, 8-А у місті Києві, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не обрав безпечної швидкості руху та не дотримався безпечної дистанції, унаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався попереду.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди обидва транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень, а позивачеві було завдано матеріальної шкоди. Своїми діями ОСОБА_1 порушив пункти 2.3 (б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, за що його було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 49).
На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ТОВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» на підставі страхового полісу № 200612477, дійсного станом на 06 жовтня 2020 року (а. с. 7).
З метою визначення розміру завданої майнової шкоди ОСОБА_2 звернувся до суб`єкта оціночної діяльності, ФОП ОСОБА_5 та уклав договір № 1753 від 21 жовтня 2021 року про визначення вартості матеріальних збитків (а. с. 32). Такий спосіб визначення шкоди відповідає вимогам пункту 34.3 статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з яким у разі неявки представника страховика потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди.
Відповідно до звіту № 1753 від 25 квітня 2021 року про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику колісного транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Jetta», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 220 463,79 грн, а вартість матеріального збитку - 112 003,01 грн (а. с. 10-31).
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказаний звіт про оцінку відповідачем не спростовано, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень щодо визначеного у ньому розміру шкоди суду не надано, як і не заявлено клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи.
За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що на користь позивача підлягає стягненню з ОСОБА_1 108 160,78 грн, що становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням (220 163,79 грн - 112 003,01 грн), відповідно до статті 1194 ЦК України.
Аналогічний підхід до оцінки доказів щодо визначення розміру майнової шкоди викладений у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2025 року у справі № 161/3803/24, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що хоча звіт про оцінку вартості (розміру) збитків не має наперед установленої доказової сили, він може бути визнаний належним і допустимим доказом за умови оцінки у сукупності з іншими доказами та за відсутності його спростування належними й допустимими засобами доказування.
Верховний Суд також наголосив, що формальні посилання сторони на необґрунтованість або недопустимість звіту про оцінку не є достатніми, якщо така сторона не подала альтернативних доказів і не скористалася правом на ініціювання проведення судової експертизи. За таких умов суди мають правові підстави покладати відповідний звіт в основу висновків щодо розміру завданої майнової шкоди.
Отже, доводи апеляційної скарги про неналежність та недостовірність доказів, покладених судом першої інстанції в основу рішення, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи й нормах процесуального права.
При цьому, доводи відповідача про те, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Як убачається з наявних доказів, відповідач письмово звертався до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а. с. 182), що свідчить про його обізнаність щодо судового розгляду.
Крім того, саме відповідач ініціював питання про перегляд заочного рішення у цій справі, що виключає можливість визнання його необізнаним про наявність судового провадження та ухвалені у справі судові рішення.
Водночас, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, не подав до суду першої інстанції жодних належних і допустимих доказів на спростування заявленого позивачем розміру шкоди, не заявляв клопотань про призначення судової авто товарознавчої експертизи, не надав альтернативного розрахунку вартості відновлювального ремонту транспортного засобу.
За таких обставин, колегія суддів зауважує, що відповідач фактично погодився з розглядом справи за наявними у ній доказами, а його посилання на порушення права на участь у судовому розгляді є необґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Посилання скаржника на те, що позивач безпідставно та самостійно обрав експерта для проведення автотоварознавчого дослідження без дотримання вимог статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є необґрунтованими та не підтверджені матеріалами справи. Як убачається з установлених судом обставин, позивач скористався правом на самостійне залучення експерта у зв`язку з відсутністю належної реалізації страховиком своїх повноважень щодо огляду пошкодженого транспортного засобу у визначений законом строк, що прямо передбачено пунктом 34.3 статті 34 зазначеного Закону.
Колегія суддів відмічає, що сам по собі факт проведення оцінки через певний проміжок часу після дорожньо-транспортної пригоди не може свідчити про недостовірність визначеного розміру шкоди, оскільки закон не встановлює граничного строку для проведення такого дослідження, а відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність додаткових пошкоджень транспортного засобу, не пов`язаних із ДТП, або зміну його технічного стану з інших причин.
Доводи скаржника про відсутність доказів умов зберігання транспортного засобу та можливість виникнення інших ушкоджень носять характер припущення, що прямо заборонено положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України. При цьому, відповідач не подав альтернативного розрахунку шкоди, не надав жодних доказів на підтвердження своїх тверджень та не ініціював проведення судової автотоварознавчої експертизи, хоча мав для цього всі процесуальні можливості.
Необґрунтованими є й посилання скаржника на те, що відповідач був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права у суді першої інстанції. Як уже зазначалося, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, письмово просив здійснювати розгляд скарги за його відсутності, а також самостійно ініціював перегляд заочного рішення, що повністю спростовує доводи про порушення його права на участь у судовому розгляді.
Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, відповідно якої, у межах ліміту страхового відшкодування належним боржником є страховик, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки у даній справі предметом розгляду є стягнення різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням, що прямо передбачено статтею 1194 ЦК України.
При цьому, відсутність в матеріалах справи доказів звернення позивача до страховика або відмови у виплаті страхового відшкодування не має вирішального значення для правильного вирішення спору, оскільки такі обставини не є предметом апеляційного перегляду та не спростовують установленого судом факту недостатності страхового покриття для повного відшкодування шкоди.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Джеджеї Л. А. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року в оскаржуваній частині залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Джеджеї Луїзи Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура