ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Володимира Винниченка 1, м. Дніпро, 49505
E-mail: inbox@dp.arbitr.gov.ua, тел. (056) 377-18-58, fax (056) 377-38-63

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2026	м. Дніпро	Справа № 904/1331/26	

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Мілєвої І.В. за участю секретаря судового засідання Проходи Ю.Р.
за позовом Західної окружної прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі:
позивача -1: Міністерства освіти і науки України, Київська обл., м.Київ
позивача -2: Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Дніпропетровська обл., м. Дніпро 
до відповідача -1:Дніпровської міської ради, Дніпропетровська обл., м. Дніпро
відповідача-2:Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради, Дніпропетровська обл., м. Дніпро
відповідача-3:Фізичної особи-підприємця Христиченка Костянтина Леонідовича, Дніпропетровська обл., м. Дніпро 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Дніпровський політехнічний фаховий коледж, Дніпропетровська обл., м. Дніпро 
про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору,зобов`язання повернути земельну ділянку 

Представники:
від прокуратури: Федотова О.П.;
від позивача-1: не з`явився;
від позивача-2: Біла О.А.;
від відповідача-1: не з`явився; 
від відповідача-2: не з`явився;
від відповідача-3: не з`явився;
від третьої особи: не з`явився;
СУТЬ СПОРУ:
Західна окружна прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі позивача-1: Міністерства освіти і науки України, позивача-2: Дніпропетровської обласної державної адміністрації звернулась до господарського суду з позовною заявою до відповідача-1: Дніпровської міської ради, відповідача-2: Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради, відповідача-3: Фізичної особи-підприємця Христиченка Костянтина Леонідовича в якій просить суд:
- визнати незаконним та скасувати п.34 Розділу II додатку до рішення Дніпровської міської ради – № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» в частині включення земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), 38, до «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі»;
- визнати недійсним договір № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», укладений 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та фізичною особою підприємцем Христиченко Костянтином Леонідовичем;
- зобов`язати Фізичну особу підприємця Христиченка Костянтина Леонідовича привести земельну ділянку площею 230,0 кв.м, в районі буд. 38, яка розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), у придатний для використання за призначенням стан, що існував до моменту укладення договору № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 19.12.2024, шляхом демонтажу всіх споруд та обладнання паркувального майданчика, площею 230,0 кв.м.
Прокурор в позовній заяві просив суд залучити Дніпровський політехнічний фаховий коледж в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів.
Суд ухвалою від 18.03.2026 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Ухвалив розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 15.04.2026. Залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Дніпровський політехнічний фаховий коледж.
23.03.2026 позивач-1 подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що Міносвіти не погоджувалось на укладання спірного договору. Міносвіти підтримуються позовні вимоги у цій справі.
26.03.2026 відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що майданчик для паркування за своєю правовою природою є об`єктом благоустрою, а не земельною ділянкою як окремим об`єктом цивільних прав. Землі, визначені як місця для паркування, наділені особливою специфікою їх правового режиму, що, зокрема, виражається у відсутності необхідності у розробленні проектів їх відведення. Така спрощена процедура їх використання пов`язана з тими обставинами, що надання водієві місця для паркування автомобіля не є користуванням земельною ділянкою в розумінні норм Земельного кодексу України. Із урахуванням того, що предметом користування за договором №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», укладеним 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та фізичною особою підприємцем Христиченко К.Л., є місця для паркування як майно, і таке користування носить строковий та оплатний характер, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму. З урахуванням наведеного, законодавство не ставить перед оператором обов`язку відводити у встановленому законодавством порядку земельну ділянку під організацію паркувального майданчика та оформляти користування відповідною земельною ділянкою на правовому титулі оренди чи власності. Право комунальної власності Дніпровської міської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002 зареєстровано в установленому законом порядку. Так, доказом правомірності дій відповідача-1 є безпосередньо рішення про надання земельної ділянки Коледжу у користування. Пункт 4 вказаного Рішення встановлює чітке застереження: «Залишити за виконавчим комітетом міської ради право на розміщення для загальноміських потреб малих архітектурних форм та міських інженерних мереж і споруд без узгодження із землекористувачем за умови забезпечення збереження виробничо-технологічного циклу закладу». Зазначена норма акту індивідуальної дії, на підставі якого у Коледжу виникло право користування, фактично встановлює публічне обмеження на користь територіальної громади. Обладнання майданчика для паркування (паркомати, дорожні знаки, шлагбауми) за своїми технічними характеристиками підпадає під визначення споруд для загальноміських потреб. Враховуючи те, що організація паркування є загальноміською потребою (забезпечення безпеки руху, наповнення бюджету), пункт 4 Рішення надає право органу місцевого самоврядування використовувати ділянку для таких потреб, а прокурором не надано доказів порушення «виробничо-технологічного циклу» закладу (навчання не припинено, доступ до корпусів не заблоковано), дії відповідача-1 щодо прийняття внесення п. 34 до рішення №587 та укладення договору є повністю законними та вчиненими в межах повноважень, передбачених ст. 19 Конституції України. Позовна вимога про звільнення ділянки та демонтаж споруд ґрунтується на твердженні, що майданчик площею 230 кв.м розташований саме на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні Коледжу. Проте, прокурором не надано доказів на підтвердження такої обставини, зокрема висновку експерта, акту встановлення меж в натурі (на місцевості) з координатами точок накладення, доказів того, що межі ділянки за Державним актом 1998 року збігаються з фізичним розташуванням парковки у 2026 році, тощо. Відсутність таких доказів унеможливлює ідентифікацію меж без спеціальних вимірювань та обстежень. Отже, вимоги про демонтаж є передчасними та не підкріпленими доказами фактичного порушення меж. Зазначив, що прокурор оскаржує пункт Рішення виконавчого комітету ДМР № 587 від 30.11.2016. Позов подано 16.03.2026, тобто через 9 років та 4 місяці після прийняття рішення. Позивачі (МОН, ОДА), в інтересах яких прокурор звернувся з позовом, не могли не знати про існування рішення та функціонування паркувального майданчика протягом десятиріччя. Жодних об`єктивних перешкод для подання позову раніше не існувало. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. У зв`язку із чим відповідач-1 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
02.04.2026 відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що лист Міністерства освіти і науки України від 05.03.2026 № 1/4445-26, доданий до позовної заяви, містить наступні ключові констатації: по-перше, «питання державної реєстрації права комунальної власності на зазначену земельну ділянку не належить до повноважень Міністерства освіти і науки України»; по-друге, «МОН не є органом, уповноваженим здійснювати розпорядження земельними ділянками державної власності» (за статтями 17, 122 Земельного кодексу України повноваження належать ОДА); по-третє, МОН «не надавало згоди» на розміщення паркувального майданчика. Таким чином, один із двох «позивачів», в інтересах якого прокурор заявив позов, прямо підтвердив, що не є органом, уповноваженим захищати спірний інтерес у цих земельних правовідносинах. Це означає, що прокурор не може здійснювати представництво МОН у даному спорі, оскільки МОН не є компетентним суб`єктом для захисту права на спірну земельну ділянку. Прокурор стверджує про «бездіяльність» МОН та ОДА. Однак ні МОН, ні ОДА ніколи не зверталися до КП «ТІМ» з будь-якими претензіями щодо використання земельної ділянки; жоден із цих органів не звертався до коледжу із вимогою захисту прав; коледж сам підтвердив (лист від 26.11.2025 № 640), що не звертався за погодженням. У цій справі прокурор обрав три вимоги: 1) скасування п. 34 додатку до рішення виконкому № 587 від 30.11.2016; 2) визнання недійсним договору № 218 ОП від 19.12.2024; 3) зобов`язання демонтажу обладнання. При цьому прокурор не оскаржив і не просив визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію права власності Дніпровської міської ради на земельну ділянку, здійснену 15.07.2020 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2128008812101, номер відомостей про речове право 37412827). З 15.07.2020 право власності на земельну ділянку 1210100000:08:530:0002 зареєстроване за Дніпровською міською радою. Задоволення вимог прокурора щодо скасування рішення виконкому 2016 року та визнання недійсним договору 2024 року не призведе до автоматичного скасування реєстраційного запису 2020 року і не поверне ділянку в «державну власність». Прокурором обраний спосіб захисту, що є свідомо неефективним. Дніпровський політехнічний фаховий коледж не заявляв самостійних вимог і не звертався з претензіями до жодного з відповідачів. У листі від 26.11.2025 № 640 коледж виключно констатував факт здійснення паркування, не вказуючи на будь-яке порушення власних прав чи освітнього процесу. Відсутність звернення безпосереднього суб`єкта права постійного користування свідчить про відсутність реального порушення, яке потребувало б судового захисту. Рішення Дніпровської міської ради № 38/17 від 21.12.2016 «Про затвердження Правил паркування транспортних засобів на території міста Дніпра» прийнято відповідно до повноважень органу місцевого самоврядування у сфері благоустрою населених пунктів. Зазначеним рішенням КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР визначено балансоутримувачем майданчиків для паркування. Рішення виконавчого комітету Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради № 587 від 30.11.2016 є чинним актом органу місцевого самоврядування. На момент укладання договору № 218 ОП — 19.12.2024 — жодне з цих рішень не було скасоване, визнане незаконним або недійсним у будь-якому порядку. Відповідно до статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування та їхні посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР виконувало саме ці вимоги. З 15.07.2020 відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:08:530:0002 зареєстрована на праві власності за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради (підтверджується Інформаційною довідкою № 466831244 від 05.03.2026, доданою до матеріалів справи). Реєстрація здійснена державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Сакалюком С.Г. на підставі Закону України № 233-VII від 14.05.2013 «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку державної реєстрації речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності у зв`язку з їх розмежуванням». КП «Транспортна інфраструктура міста» ДМР при укладанні договору № 218 ОП правомірно покладалося на офіційні дані Реєстру, що відображали ділянку як комунальну власність Дніпровської МР. Добросовісність підприємства є беззаперечною. Зазначив, що МОН є органом управління коледжем та має доступ до будь-якої інформації про використання майна підпорядкованої установи. ОДА є розпорядником земель державної власності у межах м. Дніпра. Обидва органи мали реальну можливість дізнатися про включення адреси коледжу до Переліку майданчиків для паркування з моменту прийняття рішення виконкому № 587 у листопаді 2016 року, оскільки воно є публічно доступним актом органу місцевого самоврядування. Навіть якщо відліковувати позовну давність від дати реєстрації права власності Дніпровської МР — 15.07.2020 — трирічний строк сплив 15.07.2023, тобто більш ніж за два роки до подачі цього позову (16.03.2026). Позовна заява у цій частині подана зі спливом строку позовної давності. Відповідач наголошує, що прокурор кваліфікує земельну ділянку як «державну власність», посилаючись на пункт «ж» частини 4 статті 84 ЗКУ та пункт 4 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 5245-VI від 06.09.2012. Разом з тим: Витяг з Державного земельного кадастру № НВ-0001656872025 від 18.08.2025 (поданий самим прокурором як додаток) фіксує, що форма власності ділянки — комунальна; інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав № 466831244 від 05.03.2026 підтверджує: власником є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради; Закон № 5245-VI сам по собі не скасовує здійснений реєстраційний запис автоматично — він лише встановлює правила розмежування для майбутнього. Фактична реєстрація у комунальну власність відбулась і є чинною. Прокурор подає позов, стверджуючи порушення права державної власності на ділянку, яка за даними публічних реєстрів є комунальною власністю. Це є внутрішнім логічним протиріччям позовної заяви. Також прокурор кваліфікує включення адреси до Переліку паркувальних майданчиків як «розпорядження державною земельною ділянкою». Однак перелік є організаційно-господарським документом у сфері благоустрою міста та організації дорожнього руху. Включення адреси до переліку не передбачає передачі права власності чи права користування земельною ділянкою і не є ні орендою, ні іншим речовим правом на землю в розумінні Земельного кодексу. Це підтверджується і самим договором № 218 ОП, предмет якого визначено як «право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування», а не оренду земельної ділянки. Прокурор стверджує, що використання ділянки для паркування унеможливлює належне та цільове використання земельної ділянки і повноцінне забезпечення освітнього процесу. Однак у позовній заяві та її додатках немає жодного доказу того, що освітній процес коледжу будь-коли реально постраждав. Коледж у листі від 26.11.2025 № 640 виключно констатує факт паркування, не вказуючи на будь-які негативні наслідки для навчальної діяльності. Тому твердження прокурора є гіпотетичними та недоказаними. У зв`язку із чим відповідач-2 просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимоги про визнання незаконним та скасування п. 34 Розділу II додатку до рішення виконкому Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради № 587 від 30.11.2016, відмовивши у задоволенні цієї вимоги на підставі частини 1 статті 267 ЦК України.
03.04.2026 прокурор подав до суду відповідь на відзив відповідача-1, в якій зазначив, що за результатами проведенного конкурсу 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» ДМР (далі Балансоутримувач) та фізичною особою підприємцем Христиченком К.Л (далі - оператор) укладено договір №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», відповідно до п.1.1. якого передано оператору (право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, який розташований за адресою: м.Дніпро, просп.Івана Мазепи, в районі будинку 38 площею 230 кв.м, посилаючись на рішення Дніпровської міської ради №38/17 від 21.12.2016, зазначає, що підприємство є балансоутримувачем майданчиків для паркування транспортних засобів державної та комунальної форми власності. Пунктом 4.1 вказаного договору передбачено, що оператор щомісячно сплачує балансоутримувачу за користування майданчиком для паркування плату у розмірі 2000 грн, в тому числі ПДВ 333,33 грн за один календарний місяць. Так, відповідно до довідки КП «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради заборгованість ФОП Христиченка К Л. по договору 218 від 19.12.2024 відсутня, даний факт також підтверджується і платіжними інструкціями. Систематичність внесення плати, її фіксований щомісячний характер, а також надання оператору права користування визначеним майданчиком свідчать про наявність ознак орендних правовідносин, оскільки відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 13 Закону України «Про оренду землі» оренда передбачає строкове, платне користування земельною ділянкою. Отже, незалежно від назви, зазначений договір за своєю правовою природою є договором оренди, оскільки встановлює платне та строкове користування конкретною територією, а не договором найму, як помилково може стверджуватися, що додатково підтверджується фактичним виконанням сторонами його умов. Відповідно до договору №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» Дніпровська міська рада передає ФОП Христиченку К.Л. не об`єкт благоустрою, а частину земельної ділянки для організації (під розміщення) та подальшу експлуатацію майданчика для паркування. Посилання відповідача на те, що майданчик для паркування є об`єктом благоустрою, не спростовує того факту, що такий об`єкт нерозривно пов`язаний із земельною ділянкою. Кваліфікація договору як «найму майна» є штучною, оскільки предметом договору не є індивідуально визначене рухоме чи нерухоме майно у розумінні цивільного законодавства, а фактично — частина території (земельна ділянка), що використовується для здійснення підприємницької діяльності. Тож, договір «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» за своєю суттю є договором оренди земельної ділянки. Незважаючи на його формальне найменування, він передбачає передачу права користування конкретною частиною території на визначений строк, за плату та з наданням виключного права здійснення господарської діяльності. Доводи відповідача про недоведеність розташування спірного майданчика в межах земельної ділянки є безпідставними та спрямовані на формальне уникнення відповідальності. Так, з відкритих джерел, а саме публічної кадастрової карти України, вбачається, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002, на якій розташований паркувальний майданчик, перебуває у постійному користуванні навчального закладу, що свідчить про її цільове призначення для забезпечення освітньої діяльності. Відтак використання зазначеної території для організації паркування може здійснюватися виключно з урахуванням вимог чинного законодавства.
07.04.2026 прокурор подав до суду відповідь на відзив відповідача-2, в якій зазначив, що предметом справи, яка перебуває на розгляді суду, є оскарження конкретного положення (п. 34 додатку) рішення виконкому № 587 від 30.11.2016, що стосується конкретного користування земельною ділянкою та створення умов для освітнього процесу коледжу, а не оскарження загальних правил паркування для необмеженого кола осіб. Отже, вимога прокурора про скасування конкретного пункту додатку до рішення виконкому № 587 є справою господарської юрисдикції, оскільки вона стосується реального майнового та земельного використання території коледжу, а не оскарження загальнообов`язкового нормативного акта, що відповідає критеріям розмежування юрисдикції, визначеним у ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарські суди розглядають спори, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, зокрема щодо майнових прав та користування земельними ділянками. Крім того, з огляду на правову природу спірних правовідносин, такі вимоги пов`язані із захистом речових прав на землю та правом користування нею, що узгоджується з положеннями ст. 152 Земельного кодексу України, яка передбачає можливість захисту прав шляхом визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування. Таким чином, спір має приватноправовий (майновий та земельний) характер і підлягає розгляду саме в порядку господарського судочинства.
10.04.2026 відповідач-3 подав до суду заяву про проведення підготовчого засідання 15.04.2026 без участі відповідача та його представника.
13.04.2026 позивач-2 подав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що частиною другою статті 117 ЗК України прямо встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки: на яких розташовані об`єкти державної власності; які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій. Спірна земельна ділянка одночасно відповідає обом зазначеним критеріям, оскільки на ній розташований державний навчальний заклад та перебуває у постійному користуванні цього закладу. Отже, державна реєстрація права комунальної власності на таку земельну ділянку є такою, що здійснена з порушенням вимог земельного законодавства, а відтак не створює правових наслідків у частині набуття територіальною громадою права розпорядження нею. У даному випадку рішення про вилучення земельної ділянки у державного закладу освіти не приймалося у встановленому законом порядку, погодження уповноважених органів державної влади відсутні, право постійного користування не припинялося, а отже, Дніпровська міська рада діяла поза межами своєї компетенції. Незважаючи на відсутність законних підстав для розпорядження спірною земельною ділянкою, Дніпровською міською радою фактично здійснено її вилучення з користування Дніпровського політехнічного фахового коледжу. Це підтверджується тим, що частина земельної ділянки передана третій особі для здійснення господарської діяльності з організації платного паркування, внаслідок чого навчальний заклад позбавлений можливості використовувати відповідну територію за цільовим призначенням. Земельні ділянки, надані для забезпечення діяльності закладів освіти, мають спеціальний правовий режим використання. Відповідно до частини четвертої статті 80 Закону України “Про освіту” - майно та земельні ділянки закладів освіти не можуть використовуватися не за цільовим призначенням, крім випадків, прямо передбачених законом та за погодженням уповноважених органів. Отже, незалежно від відсутності формального рішення про вилучення земельної ділянки, відбулося її фактичне вибуття з володіння та користування державного закладу освіти. Припинення права постійного користування земельною ділянкою можливе виключно у випадках та порядку, передбачених законом, зокрема: за рішенням уповноваженого органу; за наявності визначених законом підстав; із дотриманням процедур вилучення земельної ділянки; із забезпеченням гарантій користувача. У даному випадку жодна із зазначених умов дотримана не була. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою формально продовжує існувати, водночас, відповідна земельна ділянка фактично використовується іншими особами, а користувач земельної ділянки позбавлений можливості реалізовувати свої правомочності у повному обсязі. Зазначене свідчить про грубе порушення змісту речового права постійного користування, оскільки відбулося втручання у володіння та користування земельною ділянкою без належних правових підстав. Фактично Дніпровська міська рада створила ситуацію, за якої одна і та сама земельна ділянка одночасно перебуває у постійному користуванні державного закладу освіти і використовується іншим суб`єктом для здійснення підприємницької діяльності. Посилання відповідачів на Закон України “Про благоустрій населених пунктів” та місцеві правила благоустрою не спростовують необхідності дотримання вимог земельного законодавства. Норми законодавства у сфері благоустрою регулюють порядок утримання та використання територій, визначають функціональне призначення об`єктів благоустрою та не встановлюють правових підстав для набуття чи передачі прав на земельні ділянки. Таким чином, законодавство про благоустрій не може підміняти або скасовувати імперативні вимоги земельного законодавства щодо порядку набуття та реалізації прав на землю.
В підготовче засідання 15.04.2026 з`явились прокурор та представники відповідачів-1,2. Представники позивачів-1,2, представник відповідача-3 та третя особа в підготовче засідання не з`явились.
Суд ухвалою від 15.04.2026 відклав підготовче засідання на 11.05.2026.
21.04.2026 відповідач-3 подав до суду клопотання про проведення підготовчого засідання без його участі.
07.05.2026 позивач-2 подав до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання.
В підготовче засідання 11.05.2026 з`явились прокурор та представники відповідачів-1,2. Представники позивачів-1,2, представник відповідача-3 та третя особа в підготовче засідання не з`явились.
Суд ухвалою від 11.05.2026 відклав підготовче засідання на 25.05.2026
22.05.2026 позивач-2 подав до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що посилання відповідачів на те, що спеціально відведений майданчик не є земельною ділянкою, а є об`єктом благоустрою не відповідають положенням Правил паркування транспортних засобів на території міста Дніпра, оскільки відповідно до пункту 2.1 останніх майданчик для платного паркування транспортних засобів (далі - майданчик для паркування) - це площа території (земельна ділянка). Крім того, відповідно до Переліку спеціальних земельних ділянок, затвердженого рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №587 від 30.11.2016, спірний майданчик для паркування визначений за наступними характеристиками: “як спеціально відведений майданчик із місцезнаходженням проспект Івана Мазепи (проспект Петровського) в районі будинку 38, кількість місць для паркування 25, площею для паркування 287,5 кв.м. із режимом роботи щоденно, з 20.00 – 8.00 год.”. Відповідне рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради ніяким чином не встановлює та не визначає право розміщення такого майданчику саме на ділянці, наданій Дніпровському політехнічному фаховому коледжу у користування. Більш того, із тексту рішення взагалі неможливо встановити яка частина земельної ділянки була надана для розміщення майданчика за відповідним рішенням. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (наявні у матеріалах справи) підставою державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002 державним реєстратором зазначено Закон України “Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку державної реєстрації речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності у зв`язку з їх розмежуванням” №233-VII від 14.05.2013. Разом з тим, сам по собі вказаний Закон не є самостійною та безумовною правовою підставою для переходу у комунальну власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій. Навпаки, пунктом 4 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності” прямо передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій, залишаються у державній власності. Отже, державна реєстрація права комунальної власності на спірну земельну ділянку лише з посиланням на законодавство про розмежування земель без наявності рішень уповноважених органів державної влади про передачу земельної ділянки із державної у комунальну власність, припинення права постійного користування Дніпровського політехнічного фахового коледжу та вилучення земельної ділянки у встановленому законом порядку, суперечить вимогам земельного законодавства України. Правова позиція щодо режиму земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні державних закладів освіти та інших державних установ, а також щодо неможливості їх автоматичного переходу у комунальну власність без дотримання визначеної законом процедури, викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 924/880/17. У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій, залишаються у державній власності в силу положень Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності”. Сам факт розташування земельної ділянки в межах населеного пункту не є достатньою та самостійною підставою для її переходу у комунальну власність, якщо така земельна ділянка перебуває у постійному користуванні державної установи. Верховний Суд також звернув увагу, що відповідно до статті 117 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, установ та організацій. При цьому суд наголосив, що за відсутності належних доказів передачі земель державної форми власності у комунальну власність органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями щодо розпорядження такими земельними ділянками. Окремо Верховний Суд підтвердив, що державні акти на право постійного користування землею, видані відповідно до законодавства, чинного на момент їх видачі, залишаються чинними, а право постійного користування земельною ділянкою не припиняється автоматично та зберігається до його припинення у встановленому законом порядку. Отже, позивач вважає, що фактично спірна земельна ділянка використовується для здійснення комерційної діяльності, не пов`язаної із забезпеченням освітнього процесу та не передбаченої цільовим призначенням земель державного закладу освіти. Наявні у справі докази підтверджують, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002 перебуває у постійному користуванні державного закладу освіти на підставі державного акта ДПД 81, виданого 14.04.1998, згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 19.03.1998 № 453, а будь-які погодження Міністерства освіти і науки України, Дніпропетровської обласної державної адміністрації чи самого навчального закладу на використання земельної ділянки для організації паркування відсутні, до матеріалів справи не долучались. Отже, орган місцевого самоврядування фактично розпорядився не сформованою окремо земельною ділянкою для потреб паркування, а частиною земель державної форми власності, що перебували у постійному користуванні державного закладу освіти, чим порушив вимоги статей 79-1, 92, 116, 117, 122 Земельного кодексу України. Включення земельних ділянок до переліку спеціальних земельних ділянок для забезпечення паркування транспортних засобів не звільняє орган місцевого самоврядування від обов`язку дотримання вимог земельного законодавства щодо формування земельної ділянки та правового режиму її використання. Формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України передбачає визначення її площі, меж, місця розташування та внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. При цьому, включення до переліку спеціальних земельних ділянок для організації паркування земельних ділянок, які є несформованими, не відведеними у встановленому законом порядку або щодо яких не дотримано вимог земельного законодавства, свідчить про протиправність відповідних рішень органу місцевого самоврядування. 
20.05.2026 прокурор подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі.
22.05.2026 позивач-2 подав до суду заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.
В підготовче засідання 25.05.2026 з`явились прокурор, представники позивача-2 та відповідачів-1,2. Представники позивача-1, відповідача-3 та третьої особи в підготовче засідання не з`явились. 19.05.2026 відповідач-3 подав до суду заяву про проведення засідання без його участі.
Суд ухвалою від 25.05.2026 у задоволенні клопотання Західної окружної прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області про зупинення провадження у справі відмовив. Закрив підготовче провадження та призначив справу для судового розгляду по суті у судове засідання на 18.06.2026.
26.05.2026 відповідач-3 подав до суду клопотання про проведення засідання 18.06.2026 без його участі.
У судове засідання 18.06.2026 з`явились прокурор, представники позивача-2 та відповідачів-1,2.
Суд ухвалою від 18.06.2026 відклав розгляд справи по суті на 24.06.2026.
18.06.2026 прокурор подав до суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у справі №904/1331/26.
19.06.2026 відповідач-3 подав до суду клопотання про проведення засідання 24.06.2026 без його участі.
22.06.2026 позивач-2 подав до суду заперечення на клопотання прокурора про зупинення провадження у справі.
У судове засідання 18.06.2026 з`явились прокурор, представники позивача-2 та відповідачів-1,2.
Ухвалою від 18.06.2026 відкладно розгляд справи по суті на 24.06.2026.
У судове засідання 24.06.2026 з`явились прокурор, представники позивача-2 та відповідачів-1,2.
В судовому засіданні 24.06.2026 після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, зазначив, що рішення буде ухвалено та проголошено 01.07.2026 о 16:30 год.
30.06.2026 відповідач-2 подав заяву, в якій зазначив, що розгляд справи призначено на 01.07.2026 о 16:30 год.; у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні та враховуючи, що всі письмові докази, обґрунтування та правова позиція повністю викладені в матеріалах справи, вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі його представника.
У судове засідання 01.07.2026 з`явились прокурор та представник позивача-2. Представники позивача-1, відповідачів-1,2,3 та третьої особи не з`явились.
В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено скорочене рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд
ВСТАНОВИВ:
Прокурор зазначає, що на території міста Дніпра, за адресою: просп. Івана Мазепи, 38 розташований Дніпровський політехнічний фаховий коледж (раніше Дніпропетровський політехнічний коледж). Дніпровський політехнічний фаховий коледж є державним закладом передвищої освіти та утримується за рахунок Державного бюджету України, заснований на державній формі власності, здійснює свою діяльність на засадах неприбутковості і є бюджетною установою, що належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України. Фаховий коледж має самостійний баланс і кошторис, рахунки у територіальному органі Державної казначейської служби України, печатку і штамп з власним найменуванням, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, бути позивачем і відповідачем у суді, може запроваджувати власну символіку та атрибутику, що підтверджується положенням пункту 1.16 Статуту Дніпровського політехнічного фахового коледжу, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України № 301 (далі - Статут), а також даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Пунктом 1.3. Статуту Дніпровського політехнічного фахового коледжу передбачено, що фаховий коледж розпочав свою діяльність на базі Дніпропетровського хіміко-механічного технікуму як Дніпропетровський політехнічний коледж згідно з наказом Міністерства хімічної промисловості СРСР від 17.04.1991 № 188 «Про організацію вищого професійного училища (коледжу) на базі Дніпропетровського хіміко-механічного технікуму». Відповідно до законів України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», «Про вищу освіту» та «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», постанови Верховної Ради України від 19.05.2016 № 1375-111 «Про перейменування міста Дніпропетровськ Дніпропетровської області», наказом Міністерства освіти і науки України від 13.02.2017 № 214 «Про перейменування Державного вищого навчального закладу «Дніпропетровський політехнічний коледж» Державний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський політехнічний коледж» перейменовано у Дніпровський політехнічний коледж. Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30.12.2020 № 1583 «Про перейменування Дніпровського політехнічного коледжу» Дніпровський політехнічний коледж перейменовано на Дніпровський політехнічний фаховий коледж.
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 453 від 19.03.1998 (а.с. 52) Дніпропетровському політехнічному коледжу (на теперішній час Дніпровський політехнічний фаховий коледж) надано земельну ділянку площею 15848 кв.м по просп. Петровського, 38 (на теперішній час – Івана Мазепи) у постійне користування для обслуговування навчальних корпусів, по їх фактичному розміщенню, з видачею Державного акта.
14.04.1998 Дніпропетровською міською Радою народних депутатів Дніпропетровському політехнічному коледжу було видано державний акт на право постійного користування землею серія ДПД 81 (а.с. 31-34) про надання у постійне користування 1,5848 гектарів землі по просп. Петровського, 38 для обслуговування навчальних корпусів.
Тож, як зазначає прокурор, Дніпровському політехнічному фаховому коледжу з 1998 року до сьогодні належить право постійного користування земельною ділянкою на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДПД 81, виданого 14.04.1998 Дніпропетровською міською Радою народних депутатів.
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 587 від 30.11.2016 Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» (а.с. 53-68) затверджено «Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» (п. 1 Рішення). 
У додатку до вказаного рішення в розділі II «Спеціально обладнані майданчики» пунктом 34 до майданчиків, які розташовані не у центральній частині міста включено адресу: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи, 38 (просп. Петровського), із зазначенням загальної площі для паркування 287,5 м2 та кількістю місць для паркування – 25 (а.с. 57).
Рішенням Дніпровської міської ради № 38/17 від 21.12.2016 (а.с. 69-70) затверджено «Правила паркування транспортних засобів на території міста Дніпра» (п. 1 Рішення). Визначено Комунальне підприємство «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради суб`єктом господарювання стосовно майданчиків для паркування транспортних засобів державної та комунальної форми власності, що визначаються відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (п. 4 Рішення).
Прокурором встановлено, що спірний паркувальний майданчик розміщено на частині земельної ділянки, на якій фактично розташований заклад освіти та якій присвоєно кадастровий номер 1210100000:08:530:0002.
Відповідно до наданої інформації Дніпровського політехнічного фахового коледжу від 26.11.2025 за № 640 (а.с. 37) земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002, яка передана рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 453 від 19.03.1998, навчальний заклад не використовує. На зазначеній території земельної ділянки проводиться діяльність з паркування транспортних засобів. Договір про організацію та експлуатацію майданчика для паркування із коледжем не укладався. Погодження на передачу земельної ділянки для експлуатації майданчика для паркування від Міністерства освіти і науки України чи Дніпровської обласної державної адміністрації Дніпровському політехнічному фаховому коледжу не надавалося, оскільки коледж за таким погодженням не звертався. Погодження на укладання договору про організацію та експлуатацію майданчика для паркування за місцезнаходженням земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002 коледж не надавав.
Відповідно до інформації Комунального підприємства «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради від 02.12.2025 за № 11/11-175 (а.с. 51) за результатами проведеного конкурсу 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» ДМР та фізичною особою підприємцем Христиченком К.Л. укладено договір №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування».
Прокурор зазначає, що відповідно до п.1.1. вказаного договору передано ФОП Христиченку К.Л. право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, який розташований за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи, в районі будинку 38 площею 230 кв.м, з посиланням на рішення Дніпровської міської ради №38/17 від 21.12.2016 зазначено, що підприємство є балансоутримувачем майданчиків для паркування транспортних засобів державної та комунальної форми власності. З відповіді Комунального підприємства «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради вбачається, що укладенню договору № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 19.12.2024 передувало прийняття виконавчим комітетом Дніпровської міської ради рішення № 587 від 30.11.2016.
Західною окружною прокуратурою міста Дніпра на адресу Дніпровської міської ради направлено лист № 51-943вих-26 від 13.02.2026 (а.с. 44-46) щодо підстав державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1210100000:08:530:0002.
Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур листом № 65-199 від 06.03.2026 (а.с. 36) у відповідь на лист № 51-943вих-26 від 13.02.2026 повідомив, що земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002 передана у постійне користування Дніпропетровському політехнічному коледжу по фактичному розміщенню навчальних корпусів, право комунальної власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за Дніпровською міською територіальною громадою в особі Дніпровської міської ради.
Таким чином, як зазначає прокурор, земельна ділянка, що належить на праві постійного користування державному навчальному закладі використовується не за цільовим призначенням, без будь-якого дозволу навчального закладу та органів управління державним майном.
Як наголошує прокурор, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 466831244 від 05.03.2026 (а.с. 24) 15.07.2020 зареєстровано право власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:08:530:0002, площею 1,5848 га, що належить на праві постійного користування Дніпровському політехнічному фаховому коледжу (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2128008812101). Саме до повноважень обласних державних адміністрацій належить розпорядження земельними ділянками державної власності у межах міст та їх захист майнових прав та інтересів держави на зазначені земельні ділянки, у разі їх порушення. Таким чином, земельна ділянка, яка розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (колишня назва - просп. Петровського), 38 та на праві постійного користування належить Дніпропетровському політехнічному коледжу (на теперішній час - Дніпровський політехнічний фаховий коледж), належить до державної форми власності та її розпорядником є Дніпропетровська обласна державна адміністрація за погодженням з Міністерством освіти і науки України. Однак, відповідно до наявної та офіційно наданої інформації Міністерство освіти і науки України, Дніпропетровська обласна державна адміністрація, Дніпровський політехнічний фаховий коледж не надавали Дніпровській міській раді, її виконавчим органам та комунальним підприємствам, а також іншим особам згоди на розміщення на земельній ділянці Дніпровського політехнічного фахового коледжу паркувального майданчика.
Західною окружною прокуратурою міста Дніпра листом № 51-951вих-26 від 13.02.2026 (а.с. 21-23) повідомлено Міністерство освіти і науки України про виявлені порушення вимог законодавства, що призвели до неправомірного використання земельної ділянки державної власності, яка перебуває у постійному користуванні закладу освіти.
Листом № 1/4445-26 від 05.03.2026 (а.с. 35) Міністерство освіти України повідомило, що згідно відомостей автоматизованої системи «Юридичні особи» станом на 01.07.2025 Дніпровський політехнічний фаховий коледж (коледж) є державним закладом фахової передвищої освіти, що належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, та є балансоутримувачем, зокрема, земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 15848 кв.м. Згідно з відомостями Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002 площею 1,5848 га, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Івана Мазепи, 38, належить до категорії земель житлової та громадської забудови, має код цільового призначення 03.02 – «Для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти», вид використання – для обслуговування навчальних корпусів. Водночас у Державному земельному кадастрі форма власності зазначеної земельної ділянки відображена як комунальна. Разом з тим земельна ділянка перебувала у постійному користуванні Коледжу на підставі державного акта на право постійного користування землею від 14.04.1998. Рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у комунальну власність МОН не приймалося. Міністерством освіти і науки України не надавалася згода Дніпровській міській раді, її виконавчим органам, комунальним підприємствам чи іншим особам на розміщення паркувального майданчика на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:08:530:0002 або здійснення іншої діяльності, не пов`язаної з освітнім призначенням земельної ділянки. Міністерство як орган управління об`єктами державної власності не погоджувало зміну цільового призначення зазначеної земельної ділянки, її відчуження, передачу у користування третім особам або використання не за освітнім призначенням.
Прокурор зазначає, що враховуючи відсутність обов`язкового погодження балансоутримувачами земельної ділянки та ненадання ними згоди на її передачу в користування для облаштування і експлуатації майданчика для паркування, передача зазначеної земельної ділянки була здійснена з порушенням вимог земельного та освітнього законодавства, що свідчить про її незаконний характер.
Прокурор наголошує, що Дніпропетровська міська рада приймаючи рішення №587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі», яким включено земельну ділянку, за адресою: м. Дніпро, просп. Петровського (на теперішній час – Івана Мазепи), 38 до переліку ділянок для провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, фактично здійснила розпорядження державною земельною ділянкою, на що не мала повноважень та жодних правових підстав.
З огляду на викладене, як зазначає прокурор, дії Дніпровської міської ради, КП «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та ФОП Христиченко К. Л., щодо прийняття зазначеного вище рішення та, як наслідок, укладення договору № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», окрім порушення вимог статей 17, 117, 122 Земельного кодексу України, також не відповідають положенням статті 80 Закону України «Про освіту», якою встановлено особливий правовий режим використання земель, що належать або надані для потреб закладів освіти.
Як вважає прокурор, рішення Дніпропетровської міської ради № 587 від 30.11.2016 в частині включення адреси: м. Дніпро, просп. Петровського (на теперішній час – Івана Мазепи), 38 до переліку «Спеціально обладнаних майданчиків» (пунктом 34 розділу ІІ переліку) підлягає скасуванню, як такий, що суперечить вимогам ст. 17, 96, 117, 122 Земельного кодексу України та ст. 80 Закону України «Про освіту».
19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» ДМР (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем Костянтином Христиченком (оператор) було укладено договір №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», відповідно до п.1.1 якого передано ФОП Христиченку К.Л. право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, який розташований за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи, в районі будинку 38 площею 230 кв.м.
Прокурор зауважує, що Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради не є землекористувачем земельної ділянки та не мало права виступати балансоутримувачем земельної ділянки під час укладення договору №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування».Станом на дату укладення спірного договору відсутні будь-які документи, відомості які б підтверджували надання Дніпровським політехнічним фаховим коледжем погодження чи дозволу на використання або передачу в оренду спірної земельної ділянки, що є істотним порушенням вимог чинного законодавства України. При цьому будь-які відомості щодо надання Міністерством освіти і науки України погодження або дозволу на використання чи передачу в оренду спірної земельної ділянки відсутні. Міністерство є органом управління, до сфери якого належить Дніпровський політехнічний фаховий коледж, а відтак саме його погодження є обов`язковою передумовою для будь-якого розпорядження майном та земельними ділянками закладу освіти. Таким чином, відсутність відповідного рішення або погодження уповноваженого органу державної влади, на думку прокурора, свідчить про те, що передача спірної земельної ділянки в оренду була здійснена з порушенням встановленої законодавством процедури та без належних правових підстав.
З огляду на викладене, прокурор вважає, що оскільки рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, в частині включення спірної земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, просп. Петровського (на теперішній час – Івана Мазепи), в районі будинку №38 до земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі винесено всупереч вимог чинного законодавства, спірна земельна ділянка передана Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради ФОП Христиченку К.Л. на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності без наявних на те законних підстав, тому договір №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.
На підставі викладеного прокурор просить суд:
- визнати незаконним та скасувати п.34 Розділу II додатку до рішення Дніпровської міської ради – № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» в частині включення земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), 38, до «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі»;
- визнати недійсним договір № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», укладений 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та фізичною особою підприємцем Христиченко Костянтином Леонідовичем;
- зобов`язати Фізичну особу підприємця Христиченка Костянтина Леонідовича привести земельну ділянку площею 230,0 кв.м, в районі буд. 38, яка розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), у придатний для використання за призначенням стан, що існував до моменту укладення договору № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 19.12.2024, шляхом демонтажу всіх споруд та обладнання паркувального майданчика, площею 230,0 кв.м.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України).
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Приписами ст. 14 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України та ст. 373 Цивільного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 324 Цивільного кодексу України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.
Положеннями ст. 1, ч.1 ст. 83, ч.1 ст. 84, ст. 122 Земельного Кодексу України, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
За приписами ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної і комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 453 від 19.03.1998 (а.с. 52) Дніпропетровському політехнічному коледжу (на теперішній час Дніпровський політехнічний фаховий коледж) надано земельну ділянку площею 15848 кв.м по просп. Петровського, 38 (на теперішній час – Івана Мазепи) у постійне користування для обслуговування навчальних корпусів, по їх фактичному розміщенню, з видачею Державного акта.
14.04.1998 Дніпропетровською міською Радою народних депутатів Дніпропетровському політехнічному коледжу було видано державний акт на право постійного користування землею серія ДПД 81 (а.с. 31-34) про надання у постійне користування 1,5848 гектарів землі по просп. Петровського, 38 для обслуговування навчальних корпусів.
Частиною 1 ст. 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. 
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про освіту" система освіти - сукупність складників освіти, рівнів і ступенів освіти, кваліфікацій, освітніх програм, стандартів освіти, ліцензійних умов, закладів освіти та інших суб`єктів освітньої діяльності, учасників освітнього процесу, органів управління у сфері освіти, а також нормативно-правових актів, що регулюють відносини між ними.
Структура освіти включає, зокрема дошкільну освіту, повну загальну середню освіту, позашкільну освіту, спеціалізовану освіту, професійну (професійно-технічну) освіту, фахову передвищу освіту, вищу освіту (ст. 10 Закону України "Про освіту").
Частиною 3 статті 22 Закону України "Про освіту" передбачено, що заклад освіти залежно від засновника може діяти як державний, комунальний, приватний чи корпоративний.
Дніпровський політехнічний фаховий коледж є закладом фахової передвищої освіти, який створений та підпорядкований Міністерству освіти і науки України, належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України, форма власності державна.
Таким чином, майно (будівлі, споруди, інші основні засоби і матеріальні цінності), що знаходиться на балансі Дніпровського політехнічнго фахового коледжу є державною власністю та перебуває у сфері управління Міністерства освіти і науки України.
А отже, земельна ділянка, надана Дніпровському політехнічному фаховому коледжу в постійне користування, на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДПД 81 від 14.04.1998, належить до державної форми власності.
Господарський суд зауважує, що безстрокове (постійне) право користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття цього безстрокового (постійного) права користування, не втрачається та не припиняється навіть у тому разі, якщо особа, яка за чинним законом не може набути таке право, не здійснить переоформлення цього права в інший правовий титул. Безстрокове (постійне) право користування зберігається і є чинним до приведення прав та обов`язків щодо такої земельної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства й переоформлення права користування у право власності чи оренду.
Підстави припинення права користування земельною ділянкою визначені в статті 141 Земельного кодексу України. Такими підставами є, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Належних та достовірних доказів припинення права користування спірною земельною ділянкою сторонами до суду не надано.
Таким чином, державний акт на право постійного користування землею серія ДПД 81 від 14.04.1998, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 453 від 19.03.1998 є чинним, відповідно Дніпровський політехнічний фаховий коледж, як правонаступник Дніпропетровського політехнічного коледжу, є законним користувачем зазначеної земельної ділянки. 
При цьому, відповідно до п. 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах а і б пункту 4 цього розділу.
Відповідно до пп. а п.4 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» у державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони. 
Відповідно, право власності держави та право землекористування Дніпровського політехнічного фахового коледжу на земельну ділянку площею 15848 кв.м по просп. Петровського, 38 (на теперішній час – Івана Мазепи) зберіглося в силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Дніпровський політехнічний фаховий коледж є закладом фахової передвищої освіти, який створений та підпорядкований Міністерству освіти і науки України, в безстроковому (постійному) користуванні позивача перебуває спірна земельна ділянка державної власності.
Статтею 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» встановлено, що суб`єктами управління державної власності є, зокрема, міністерства, Фонд державного майна та інші органи виконавчої влади.
Положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630, визначено, що Міністерство освіти і науки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.
Відповідно до пп. 89 п.4 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого Постановою КМУ №630 від 16.10.2014 (далі Положення), Міністерство освіти і науки України здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» (а.с. 53-68) затверджено «Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» (п. 1 Рішення). 
У додатку до вказаного рішення в розділі II «Спеціально обладнані майданчики» пунктом 34 до майданчиків, які розташовані не у центральній частині міста включено адресу: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи, 38 (просп. Петровського), із зазначенням загальної площі для паркування 287,5 м2 та кількістю місць для паркування – 25 (а.с. 57).
У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 84 Земельного кодексу України).
Згідно з п. ж ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: земельні ділянки, які закріплені за державними професійно-технічними навчальними закладами.
Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об`єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об`єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність (ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 117 Земельного кодексу України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї.
До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність (ч. 2 ст.117 Земельного кодексу України).
Відтак, за відсутності доказів передачі земель державної форми власності у комунальну власність, у органів, що мають повноваження розпоряджатися землями комунальної власності, відсутні повноваження з вилучення, передачу у тимчасове або постійне користування земель державної форми власності. Відповідно, будь-які рішення органів місцевого самоврядування з розпорядження землями державної форми власності є такими, що прийняті всупереч законодавства та з перевищенням цими органами своєї компетенції.
Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України (далі - в редакції, чинній на момент прийняття спірного рішення) суб`єктами права власності на землю є:
а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;
б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;
в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України).
Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин (п.34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). 
З урахуванням наведених приписів законодавства Дніпровська міська рада має право розпоряджатися землями комунальної власності в межах населеного пункту.
В той же час, як встановлено судом, земельна ділянка, яка розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (колишня назва - просп. Петровського), 38, на праві постійного користування належить Дніпровському політехнічному фаховому коледжу та належить до державної форми власності.
Господарський суд зауважує, що сам факт розташування земельної ділянки в межах населеного пункту не є достатньою та самостійною підставою для її переходу у комунальну власність, якщо така земельна ділянка перебуває у постійному користуванні державної установи.
Враховуючи викладене, за відсутності доказів припинення права користування спірною земельною ділянкою та доказів передачі спірної земельної ділянки державної форми власності у комунальну власність, у Дніпровської міської ради відсутні повноваження розпоряджатися землями державної форми власності, зокрема земельною ділянкою площею 15848 кв.м. по просп. Петровського, 38 (на теперішній час – Івана Мазепи), яка на праві постійного користування належить Дніпровському політехнічному фаховому коледжу.
Відповідно до ст..19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до ч.1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
З огляду на викладене, рішення Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 в частині розпорядження землями державної форми власності є таким, що прийнято всупереч вимогам законодавства України та з перевищенням Дніпровською міською радою своєї компетенції, а також таким, що порушує права та законні інтереси власника та постійного землекористувача спірної земельної ділянки.
За викладених обставин, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування п.34 Розділу II додатку до рішення Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» в частині включення земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), 38, до «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» (а.с. 53-68) затверджено «Перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» (п. 1 Рішення). 
У додатку до вказаного рішення в розділі II «Спеціально обладнані майданчики» пунктом 34 до майданчиків, які розташовані не у центральній частині міста включено адресу: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи, 38 (просп. Петровського), із зазначенням загальної площі для паркування 287,5 м2 та кількістю місць для паркування – 25 (а.с. 57).
Рішенням Дніпровської міської ради № 38/17 від 21.12.2016 (а.с. 69-70) затверджено «Правила паркування транспортних засобів на території міста Дніпра» (п. 1 Рішення). Визначено Комунальне підприємство «Міськавтопарк» Дніпровської міської ради суб`єктом господарювання стосовно майданчиків для паркування транспортних засобів державної та комунальної форми власності, що визначаються відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (п. 4 Рішення).
19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» ДМР (балансоутримувач) та Фізичною особою-підприємцем Костянтином Христиченком (оператор) було укладено договір №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», відповідно до п.1.1 якого передано ФОП Христиченку К.Л. право на організацію та експлуатацію майданчика для платного паркування транспортних засобів комунальної форми власності, який розташований за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи, в районі будинку 38 площею 230 кв.м.
Прокурор зауважує, що Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради не є землекористувачем земельної ділянки та не мало права виступати балансоутримувачем земельної ділянки під час укладення договору №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування». Таким чином, як зазначає прокурор, відсутність відповідного рішення або погодження уповноваженого органу державної влади, на думку прокурора, свідчить про те, що передача спірної земельної ділянки в оренду була здійснена з порушенням встановленої законодавством процедури та без належних правових підстав.
На підставі викладеного прокурор просить суд визнати недійсним договір № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», укладений 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та фізичною особою підприємцем Христиченко Костянтином Леонідовичем.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України).
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України).
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України).
Господарський суд зазначає, що у статті 215 Цивільного кодексу України визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним. Звичайно, що для цього має існувати відповідна правова підстава. Такою правовою підставою Цивільний кодекс України визнає факт недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 203 загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Судом встановлено, що у Дніпровської міської ради були відсутні повноваження розпоряджатися землями державної форми власності, зокрема земельною ділянкою площею 15848 кв.м. по просп. Петровського, 38 (на теперішній час – Івана Мазепи), яка на праві постійного користування належить Дніпровському політехнічному фаховому коледжу. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 в частині розпорядження землями державної форми власності є таким, що прийнято всупереч вимогам законодавства України та з перевищенням Дніпровською міською радою своєї компетенції, а також таким, що порушує права та законні інтереси власника та постійного землекористувача спірної земельної ділянки.
За викладених обставин, господарський суд визнав незаконним та скасував п.34 Розділу II додатку до рішення Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» в частині включення земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), 38, до «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі».
Враховуючи викладене, оскільки земельна ділянка державної форми власності по просп. Петровського, 38 (на теперішній час – Івана Мазепи) перебуває у постійному користуванні Дніпровського політехнічного фахового коледжу на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою ДПД 81 від 14.04.1998, Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради не є та не може бути належним землекористувачем та/або балансоутримувачем спірної земельної ділянки, а отже Комунальне підприємство «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради не мало необхідного обсягу повноважень на укладання договору «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» № 218 ОП від 19.12.2024.
Таким чином позовні вимоги в частині визнання недійсним договору № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», укладеного 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та фізичною особою підприємцем Христиченко Костянтином Леонідовичем, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною 3 ст.152 Земельного кодексу України, зокрема, передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно з ч.2 ст.393 Цивільного кодексу України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.
Враховуючи викладене, оскільки суд визнав незаконним та скасував п.34 Розділу II додатку до рішення Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» в частині включення земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), 38, до «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі», а також визнав недійсним договір № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», укладений 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради та фізичною особою підприємцем Христиченко Костянтином Леонідовичем, позовні вимоги в частині зобов`язання Фізичної особи-підприємця Христиченка Костянтина Леонідовича привести земельну ділянку площею 230,0 кв.м, в районі буд. 38, яка розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), у придатний для використання за призначенням стан, що існував до моменту укладення договору № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 19.12.2024, шляхом демонтажу всіх споруд та обладнання паркувального майданчика, площею 230,0 кв.м. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
У своїх відзивах на позовну заяву відповідачі-1,2 просять суд застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимоги про визнання незаконним та скасування п. 34 Розділу II додатку до рішення виконкому Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради № 587 від 30.11.2016.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України).
За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).
Господарський суд зазначає, що позов прокурора спрямований на усунення перешкод у здійсненні власниками права користування та розпоряджання спірним майном, а тому за своєю природою є негаторним.
Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.
Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України).
Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.12.2025 у справі №908/2388/21 зазначено, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Звернення з негаторним позовом спрямоване на відновлення суб`єкта речового права у попередньому стані. Вимоги за негаторним позовом полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом. 
В даному випадку, оскільки держава не втратила право власності, а Дніпровський політехнічний фаховий коледж не втратив право постійного користування, останні не можуть вільно користуватися ділянкою через незаконне включення спірної земельної ділянки до «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» та укладання договору про організацію та експлуатацію майданчика для паркування, це є перешкодою. 
Негаторний позов, який спрямований на захист прав законного володільця спірних земельних ділянок щодо користування і розпорядження ними, може бути заявлений упродовж всього часу тривання відповідного порушення.
При цьому власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права на земельну ділянку, у тому числі оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.
Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зазначено, що оскарження незаконного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу в юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому це рішення можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу.
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що оскарження рішень органів місцевого самоврядування, договорів або інші правочинів, за якими міська рада розпорядилась землями державної форми власності за відсутності на те необхідних повноважень, можливе протягом усього часу тривання відповідного порушення прав законного власника майна, оскільки їх чинність порушує інтерес у юридичній визначеності.
У цій справі рішення Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» (п.34 Розділу II додатку) в частині включення земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), 38, до «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» та договір № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 19.12.2024 фактично є інструментами, за допомогою яких відповідачі продовжують перешкоджати державі реалізувати всі правомочності власника земельної ділянки.
Вимоги про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний для використання за призначенням стан, що існував до моменту укладення договору - є елементами єдиного юридичного механізму захисту, спрямованого на досягнення реального результату у вигляді усунення законному власнику усіх перешкод у належному користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою.
Суд враховує, що негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом усунення перешкод у користуванні цим майном. Оскільки порушення прав власника або володільця триває до моменту його усунення, позовна давність не обмежує право власника або володільця на подання негаторного позову. Це, у свою чергу, виключає можливість застосування статті 256 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц, постанова Верховного Суду від 19.02.2025 у справі №145/564/23).
Враховуючи вищенаведене, у суду відсутні підстави для застосування ст. 256 ЦК України та відмови в позові з мотивів пропуску строку позовної давності.
Господарський суд вважає за доцільне зазначити наступне.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру").
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).
Таким чином "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 (п.п. 68,69,70 постанови).
Разом із цим, чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.
Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень.
Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.
Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів».
Крім того, жодним нормативним актом не визначено переліку доказів, виключно на підставі яких суд має встановлювати наявність у прокурора підстав для реалізації конституційної функції представництва інтересів держави в суді.
В постанові від 24.04.2019 по справі № 911/1292/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив:
"18. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, пункт 27).
19. Водночас, є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".
20. ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи."
Західною окружною прокуратурою міста Дніпра листом № 51-951вих-26 від 13.02.2026 (а.с. 21-23) повідомлено Міністерство освіти і науки України про виявлені порушення вимог законодавства, що призвели до неправомірного використання земельної ділянки державної власності, яка перебуває у постійному користуванні закладу освіти.
Від Міністерства освіти України отримано відповідь від 05.03.2026 за №1/4445-26 (а.с. 35) з проханням у разі виявлення ознак можливого вчинення протиправних дій посадовими особами, здійснити процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів держави та недопущення нанесення економічних збитків.
Західною окружною прокуратурою міста Дніпра скеровано на адресу Дніпропетровської обласної державної адміністрації (Дніпропетровська обласна військова адміністрація) 06.01.2026 листа за №51-88вих-26 (а.с. 41-43), як представнику власника та розпорядника земельної ділянки державної форми власності по просп. Івана Мазепи, 38 у м. Дніпро, площею 15848 кв.м, що перебуває на балансі та у користуванні Дніпровського політехнічного фахового колежду, з питанням необхідності вжиття заходів, направлених на захист інтересів держави, шляхом звернення з позовом щодо визнання права державної власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:08:530:0002 та припинення її неправомірного користування.
З відповіді Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 13.01.2026 за № 224/0/31-26 (а.с. 38) слідує, що юридичним департаментом не вживались заходи з метою захисту порушених інтересів держави, зокрема шляхом звернення до суду з позовом про визнання права державної власності на зазначену земельну ділянку.
Прокурор зазначає, що обласною державною адміністрацією не вживалися й інші дієві та належні правові заходи, які б у повному обсязі забезпечили виконання вимог чинного законодавства, у тому числі шляхом пред`явлення позову зобов`язального характеру, ініціювання перевірок законності передачі земельної ділянки чи оскарження відповідних рішень уповноважених органів. Зазначене свідчить про фактичну бездіяльність уповноваженого органу виконавчої влади, який, будучи наділеним відповідними повноваженнями у сфері розпорядження та контролю за використанням земель державної власності, не забезпечив належного та своєчасного захисту майнових інтересів держави.
Прокурор зазначає, що з відповідей Міністерства освіти і науки України, Дніпропетровської обласної державної адміністрації, Дніпровського політехнічного фахового коледжу вбачається, що дієві та належні заходи, які б у повній мірі забезпечили виконання вимог чинного законодавства, збереження та повернення земельної ділянки з незаконного користування третіми особами, зокрема шляхом пред`явлення позову, не вживались, що вказує на бездіяльність уповноважених органів. 
Бездіяльність Міністерства освіти і науки України, Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо усунення порушень, які мали місце під час незаконної передачі земельної ділянки у користування Комунального підприємства «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради, яка на праві постійного користування належать Дніпровському політехнічному фахову коледжу, свідчить про невиконання обов`язку щодо захисту та відновлення порушених майнових інтересів держави вищевказаними органами.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом від 05.03.2026 за №51-1503вих-36 (а.с. 39) Міністерство освіти і науки України та листом від 05.03.2026 за №51-1502вих-26 (а.с. 40) Дніпропетровську обласну державну адміністрацію (обласну військову адміністрацію) повідомлено про пред`явлення Західною окружною прокуратурою міста Дніпра в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки та Дніпропетровської обласної державної адміністрації позовної заяви до Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Транспорта інфраструктура міста» Дніпровської міської ради, ФОП Христиченка К.К. про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору №218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 19.12.2024 та повернення земельної ділянки Дніпровському політехнічному фаховому коледжу.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 43).
Отже, у цій справі прокурор, звертаючись з позовом до суду, дотримався передбачених чинним законодавством вимог для представництва інтересів держави.
18.06.2026 прокурор подав до суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та зупинення провадження у справі № 904/1331/26, в якому зазначив, що земельна ділянка площею 230,0 кв.м, в районі буд. 38, яка розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше Петровського), приведення якої у придатний для використання стан є предметом позову у даній справі є частиною земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:530:0002, що в силу закону належить до державної власності. Разом з тим у своїх заявах по суті відповідачі - Дніпровська міська рада та Комунальне підприємство "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради заперечують належність земельної ділянки до державної власності та вважають її власністю територіальної громади міста Дніпра. Керівником Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області до Господарського суду Дніпропетровської області 12.05.2026 подано позов в інтересах держави в особі позивача Дніпропетровської обласної державної адміністрації до відповідача Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство освіти і науки України, Дніпровський політехнічний фаховий коледж, про витребування земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:530:0002 на користь держави та припинення права комунальної власності на неї. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 17.06.2026 позовна Керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі № 904/3499/26. Прокурор вважає, що до вирішення у судовому порядку спору про законного власника земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:530:0002 (справа № 904/2571/26), вирішення даної справи № 904/1331/26 є неможливим. У даній справі № 04/1331/26 заявлені вимоги від іменні власника про усунення перешкод у користуванні частиною земельної ділянки, право державної власності на яку у цілому не визнається відповідачами. На підставі викладеного прокурор просить суд повернутися до стадії підготовчого провадження у справі № 904/1331/26 та зупинити провадження у № 904/1331/26 до набрання законної сили рішення у господарській справі 904/3499/26.
Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду (п. 5 ч. 1 ст. 227 Господарського процесуального кодексу України).
Провадження у справі належить зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього. Під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо. Обов`язковою є пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема, факти, що мають преюдиційне значення. Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі, з огляду на вимоги п.5 ч.1 ст.227 ГПК України, суд повинен у кожному конкретному випадку з`ясувати: чи існує вмотивований зв`язок між предметом судового розгляду у справі, яка розглядається судом, з предметом доказування в конкретній іншій справі, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду цієї справи з вказівкою на обставини, які встановлюються судом в іншій справі.
Господарський суд зазначає, що обставини приналежності спірної земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:530:0002 до державної або комунальної власності встановлюватимуться судом під час дослідження доказів та встановлення фактичних обставин справи при винесенні рішення. На підставі викладеного господарський суд не вбачає об`єктивної неможливості розгляду справи № 904/1331/26 до вирішення справи № 904/3499/26.
Враховуючи наведене, клопотання прокурора не підлягають задоволенню.
З урахуванням положень ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає за доцільне покласти витрати зі сплати судового збору на відповідачів-1, 2 у розмірі 7987,20 грн, оскільки даний спір виник внаслідок їх неправильних дій.
Керуючись ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити в повному обсязі.
Визнати незаконним та скасувати п.34 Розділу II додатку до рішення Дніпровської міської ради № 587 від 30.11.2016 «Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі» в частині включення земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського), 38, до «Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпрі».
Визнати недійсним договір № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування», укладений 19.12.2024 між Комунальним підприємством «Транспортна інфраструктура міста» Дніпровської міської ради (49003, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул.128-ї Бригади Тероборони, буд. 8, ідентифікаційний код 23357437) та Фізичною особою-підприємцем Христиченко Костянтином Леонідовичем ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).
Зобов`язати Фізичну особу підприємця Христиченка Костянтина Леонідовича ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) привести земельну ділянку площею 230,0 кв.м, яка розташована за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи (раніше – Петровського)38, у придатний для використання за призначенням стан, що існував до моменту укладення договору № 218 ОП «Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування» від 19.12.2024, шляхом демонтажу всіх споруд та обладнання паркувального майданчика площею 230,0 кв.м, про що видати наказ.
Стягнути з Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд. 75, ідентифікаційний код 26510514) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, ідентифікаційний код 02909938 р/р UA228201720343160001000000291 ДКСУ в м. Київ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3993,60 грн, про що видати наказ.
Стягнути з Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради (49003, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул.128-ї Бригади Тероборони, буд. 8, ідентифікаційний код 23357437) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, ідентифікаційний код 02909938 р/р UA228201720343160001000000291 ДКСУ в м. Київ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3993,60 грн, про що видати наказ.
Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.
Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.
Повне рішення складено 01.07.2026. 
Суддя	 	І.В. Мілєва