ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ 

майдан Путятинський, 3/65, м. Житомир, 10002, тел. (0412) 48 16 20,
e-mail: inbox@zt.arbitr.gov.ua, web: https://zt.arbitr.gov.ua,
код ЄДРПОУ 03499916 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 р. 	м. Житомир 	Справа № 906/349/26 	

Господарський суд Житомирської області
Суддя Нестерчук С. С.
секретар судового засідання: Рудницька Н. В.
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу
за позовом Фізичної особи-підприємця Малиш Інни Сергіївни
до Приватного акціонерного товариства "Коростенський м`ясокомбінат"
про стягнення 98 508,36 грн

за участю представників сторін:
від позивача: Щербіна А. О. (за довіреністю, в режимі відеоконференції)
від відповідача: не з`явився

І. СУТЬ СПОРУ

1. Стислий виклад позиції позивача
31.01.2026 через підсистему "Електронний суд" Фізична особа-підприємець Малиш Інна Сергіївна (далі - позивач) звернулась до Господарського суду Житомирської області (далі - Суд) з позовом до Приватного акціонерного товариства "Коростенський м`ясокомбінат" (далі - відповідач) про стягнення 98 508,36 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язання з оплати вартості наданих послуг за Договором надання інформаційно-консультаційних послуг № 21/00443418/18 від 18.04.2018, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 41 500,00 грн та нараховано за період з 01.04.2023 по 30.03.2026: штраф - 4 150,00 грн, пеня - 38 815,69 грн, інфляційні втрати - 10 412,83 грн та 3% річних - 3 629,84 грн.
Правові підстави: ст. 509, 526, 530, 549, 610, 611, 625, 629 Цивільного кодексу України.

2. Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідач проти задоволення позову заперечує у повному обсязі.
Відповідач визнає факт укладення між сторонами договору надання інформаційно-консультаційних послуг від 10.04.2018 та наявність у матеріалах справи додаткової угоди, актів наданих послуг, гарантійного листа й акта звірки. Водночас зазначає, що сама наявність таких документів не доводить належного надання позивачем послуг, настання строку їх оплати, виникнення прострочення та правомірності нарахування заявлених санкцій.
Відповідач не визнає доведеним факт реального надання позивачем інформаційно-консультаційних послуг у заявленому обсязі та вартості, оскільки, на його думку, матеріали справи не містять звітів, результатів робіт, листування чи інших доказів, які підтверджували б зміст, обсяг, період і результат наданих послуг.
Також відповідач заперечує належне підтвердження підписання позивачем додаткової угоди та акта звірки взаємних розрахунків електронним підписом, належний обмін електронними документами між сторонами, а також факт направлення й отримання відповідачем рахунків-фактур. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивач не довів момент настання строку виконання грошового зобов`язання та початок періоду прострочення.
Окремо відповідач заперечує проти стягнення пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат, скільки вони заявлені без належного доведення моменту настання строку виконання грошового зобов`язання. На думку відповідача, розрахунок позивача є довільним, оскільки здійснений без підтвердження дати отримання рахунків. 
Крім того, відповідач вважає заявлені санкції непропорційними, оскільки їх загальний розмір перевищує суму основного боргу. У разі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення санкцій, відповідач просить зменшити розмір пені та штрафу на 99 %, посилаючись на їх надмірність, неспівмірність із наслідками можливого порушення та відсутність доказів понесення позивачем реальних збитків.
З огляду на викладене відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ІІ. Процесуальні дії у справі. Заяви, клопотання
Ухвалою Суду від 03.04.2026 залишено позовну заяву без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків та встановлено спосіб їх усунення.
08.04.2026 позивач у строк, встановлений судом, на виконання вимог ухвали подав заяву про усунення недоліків.
Ухвалою від 09.04.2026 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та вирішив здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. 
17.04.2026 через підсистему "Електронний суд" представник відповідача подав:
- відзив на позовну заяву (вх.№4834 від 20.04.2026);
- клопотання про розгляд справи №906/349/26 за правилами загального позовного провадження (вх.№01-44/1620/26 від 20.04.2026).
22.04.2026 через підсистему "Електронний суд" позивач подала відповідь на відзив (вх.№5084 від 23.04.2026).
Суд ухвалою від 23.04.2026 залишив без задоволення клопотання відповідача про розгляд справи №906/349/26 за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою постановив подальший розгляд справи №906/349/26 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 26.05.2026.
21.05.2026 через підсистему "Електронний суд" представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі (вх.№6266 від 22.05.2026).
У судовому засіданні 26.05.2026 позивач заперечила щодо задоволення зазначеного клопотання. 
Суд, заслухавши думку позивача та оцінивши наведені у клопотанні обставини, визнав причини неявки представника відповідача поважними та протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника відповідача і відклав розгляд справи на 16.06.2026. При цьому Суд зобов`язав представника відповідача надати докази участі у судовому засіданні Золочівського районного суду Львівської області 26.05.2026 р. о 14:00 у справі № 445/3004/25.
12.06.2026 через підсистему "Електронний суд" представник відповідача подав заяву про розгляд справи у судовому засіданні, яке призначене на 16.06.2026 на 12:00, за відсутності відповідача та його представника (вх.№7176/26). У цій заяві представник відповідача на виконання вимог ухвали суду від 26.05.2026 повідомив, що призначене на 26.05.2026 судове засідання у справі № 445/3004/25 не відбулося, на підтвердження чого долучив докази, з незалежних від сторони позивача причин та було відкладене судом на іншу дату. 
У судовому засіданні 16.06.2026 Суд заслухав пояснення представника позивача, дослідив докази, наявні в матеріалах справи, та відклав розгляд справи на 24.06.2026.
У судовому засіданні 24.06.2026 Суд проголосив скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).

ІІІ. Фактичні обставини справи
Дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи позивача, Суд установив такі фактичні обставини.
10.04.2018 між Фізичною особою-підприємцем Малиш І. С. (виконавець) та Приватним акціонерним товариством "Коростенський м`ясокомбінат" (замовник) укладено Договір надання інформаційно-консультаційних послуг №21/00443418/18 (далі - Договір).
Додатковою угодою №1 від 28.02.2023 року сторони Договору погодили та уклали Договір у новій редакції. 
Відповідно до умов цього Договору виконавець зобов`язується надати замовнику інформаційно-консультаційні послуги (далі - послуги), які визначені в п. 1.2 цього Договору, а замовник зобов`язується прийняти надані послуги та оплатити їх своєчасно і в повному обсязі згідно з умовами цього Договору (п. 1. 2 Угоди).
Згідно з п. 1.2 Договору, виконавець надає замовнику послуги, які замовник може періодично замовляти в письмовій чи усній формі, включаючи, але не обмежуючись наступним:
- усні, письмові поради (консультації) та висновки з питань українського законодавства, включаючи корпоративне, фінансове, трудове, конкурентне, договірне законодавство, а також законодавство про цінні папери та право інтелектуальної власності;
- підготовка та аналіз юридичних документів, включаючи протоколи, положення, статути, угоди, заяви та інші необхідні документи;
- розкриття на фондовому ринку регульованої інформації;
- консультування замовника, щодо укладання ним угод з потенційними клієнтами;
- представництво інтересів замовника перед державними органами;
- здійснення інших дій, необхідних або належних у зв`язку з вищезазначеними положеннями або запитаних замовником.
Виконавець готує та надає замовнику для оплати рахунок-фактуру на підставі погоджених Сторонами замовлених послуг. Вартість послуг виконавця за цим Договором встановлюється за домовленістю сторін, враховуючи обсяг послуг, що надаються виконавцем. Оплата послуг, визначених цим Договором, здійснюється не пізніше останнього дня календарного місяця, в якому замовлено послуги та в якому замовник отримав рахунок-фактуру від виконавця, шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця (п. 2.2, 2.3 Договору).
Замовник та виконавець будуть здійснювати всі необхідні дії по підтриманню необхідного оперативного зв`язку один з одним (електрона пошта, телефон, телеграф, телефакс, кур`єр та ін.) (п. 3.8 Договору).
По завершенні надання послуг, обумовлених цим Договором, сторони підписують Акт приймання-передачі наданих послуг у вигляді електронного документу, що скріплюється електронними підписами та печатками сторін (у разі їх використання). Обов`язок щодо складання Акту приймання-передачі наданих послуг та надання його на підпис замовнику шляхом надсилання електронною поштою на адресу, зазначену в реквізитах цього договору, покладається на виконавця (п. 4.1 Договору).
Замовник зобов`язується оплачувати послуги виконавця (п. 5.1.3 Договору).
Замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу виконавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не буде встановлений законом (п. 6.5 Договору).
Замовник несе відповідальність за несвоєчасність оплати наданих послуг виконавця і в разі прострочення оплати або не повної оплати послуг в строки, зазначені у даному Договорі, замовник зобов`язується на вимогу виконавця сплатити останньому пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення платежу від вартості неоплачених або частково неоплачених послуг, за кожен день прострочення оплати (п. 6.6 Договору).
Сторони домовились, що у разі порушення строків виконання зобов`язання щодо оплати наданих послуг виконавця понад один календарний рік з останнього дня місяця, в якому виклнавцем надались, а замовником мали бути оплачені - додатково стягується штраф у розмірі 10% від суми невиконаної частини зобов`язання (п. 6.7 Договору).
Сторони погодили, що пеня за цим Договором нараховується з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане та протягом усього періоду існування прострочення виконання зобов`язання (п. 6.8 Договору).
Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2028 року, а в частині зобов`язань, які виникли в період дії договору та відповідальності за їх виконання, до повного їх виконання, проведеного належним чином (п. 11.1Договору).
Відповідно до п. 12.4 Договору, підписуючи цей договір, Сторони погодили використання електронних цифрових підписів та печаток (у разі їх використання) Сторін (в подальшому - ЕЦП) в документообігу, в межах виконання цього Договору, в тому числі при складанні додаткових угод до цього Договору, які є невід`ємною частиною цього Договору, первинних документів на виконання цього Договору (рахунків, актів, актів звірки взаємних розрахунків), листів та повідомлень. Сторонами погоджено використання таких ЕЦП в порядку і на умовах передбачених чинним законодавством України. Сторони домовилися, що документи, які відправлені та підписані з використанням ЕЦП, мають силу оригіналу та повну юридичну силу, обов`язкові для виконання, породжують права та обов`язки для Сторін. Документи, що підписані за допомогою ЕЦП беззаперечно визнаються Сторонами, як належним чином оформлені та можуть бути представлені до суду в якості належних доказів та визнаються рівнозначними документам, що складаються на паперовому носієві. Юридична сила документа, підписаного з використанням ЕЦП, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Підтвердження передачі електронної форми документів (відправлення, отримання, тощо), що підписані за допомогою ЕЦП, вважається легітимним підтвердженням фактичного прийому-передачі таких документів Сторонами і не вимагає додаткового доказування. Підготовка електронної форми документів здійснюється Виконавцем в строки, встановлені умовами Договору та чинного законодавства України. Виконавець зобов`язаний належним чином скласти електронну форму документу, підписати його з використанням ЕЦП та направити замовникові. Електронні форми документів, які виконавець передає/направляє, підписуються з використанням ЕЦП. Перевірка факту підписання виконавцем конкретного документа здійснюється Замовником з використанням Відкритого ключа і Посиленого сертифіката відкритого ключа. замовник зобов`язаний слідкувати за надходженням електронних форм документів та своєчасно здійснювати їх приймання, перевірку, виконання, підписання з використанням ЕЦП та повернення іншій Стороні. Виконавець здійснює надсилання електронної форми документа (та вважається Стороною-відправником), а Замовник здійснює отримання електронної форми документа (та вважається Стороною-одержувачем). Документи вважаються підписаними ЕЦП і набирають чинності з моменту підписання з використанням ЕЦП Стороною-одержувачем документа, отриманого від Сторони-відправника з нанесеним нею ЕЦП.
Ця Додаткова угода укладена у вигляді електронного документу, що підписана електронними підписами сторін та скріплена кваліфікованими електронними печатками сторін.
Згідно з розділом 13 «Реквізити сторін» Додаткової угоди № 1, зазначена як офіційна електронна адреса Замовника (ПрАТ «КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ»): KochkalovA@ulf.com.ua. 
У п. 2 Додаткової угоди № 1 Сторони погодили порядок укладання додаткової угоди у вигляді електронного документу:
- спочатку Додаткова угода підписується Виконавцем та в підписаному вигляді направляються Замовнику на електронну адресу, вказану у реквізитах цієї Додаткової угоди: KochkalovA@ulf.com.ua.
- Замовник після отримання належним чином підписаної Виконавцем Додаткової угоди, підписує цю Додаткову угоду та направляє підписану Додаткову угоду Виконавцю шляхом направлення її в електронному вигляді на ту ж електронну адресу, з якої вона надійшла до Замовника. Додаткова угода вважається укладеною та набирає чинності в день її підписання останньою із Сторін, що відповідає даті накладання на Додаткову угоду кваліфікованого електронного підпису такої Сторони та печатки такої Сторони (у разі їх використання).
02.03.2023 р. о 23:30 позивач (corporate.scrtr@gmail.com) направив на електронну адресу відповідача KochkalovA@ulf.com.ua електронний лист з вкладенням підписаної позивачем Додаткової угоди, а також актів виконаних робіт за попередні періоди. У тексті листа зазначено: «В продовження нашої сьогоднішньої телефонної розмови, висилаю додаткову угоду до діючого договору про надання юридичних послуг для врегулювання спірних моментів. Прошу підписати документ за ЕЦП та вислати підписаний файл додаткової угоди». 
03.03.2023 р. о 10:56 відповідач відповів листом з адреси KochkalovA@ulf.com.ua із DKIM-підписом домену ulf.com.ua: «Шановна Інно Сергіївно, надсилаю Вам підписані зі сторони ПРАТ КОРОСТЕНСЬКИЙ МК документи, а саме: Додаткову угоду, Акти виконаних робіт». До листа додано файли з КЕП-підписами (.p7s): ДУ2023_КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf.p7s.p7s та акти. 
У період з 01.03.2023 до 31.05.2023 позивач, за його твердженням, надав відповідачу послуги відповідно до замовлень останнього та виставив для оплати такі рахунки-фактури:
- №33 від 01.03.2023 на суму 8 500,00 грн;
- №46 від 03.04.2023 на суму 15 000,00 грн;
- №59 від 03.04.2023 на суму 10 000,00 грн;
- №72 від 01.05.2023 на суму 8 000,00 грн.
05.04.2023 р. о 23:27 позивач направив на електронну адресу відповідача KochkalovA@ulf.com.ua лист з трьома вкладеннями: « 33. КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf», « 59. КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf», « 46. КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf». У тексті листа зазначено: «Надсилаю акт приймання-передачі наданих послуг за березень 2023 року. Прошу підписати ЕЦП та надати підписаний зі сторони емітента документ. Також підготувала та надсилаю для оплати рахунок за послуги. Прошу сплатити до кінця квітня 2023 року». 
06.04.2023 р. о 14:12 (11:12 UTC) відповідач відповів листом з адреси KochkalovA@ulf.com.ua із DKIM-підписом домену ulf.com.ua: «Добрий день. Надсилаю підписаний зі сторони емітента акт приймання-передачі наданих послуг за березень 2023 року». До листа додано файл « 33. КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf.p7s.p7s» - акт № 33 із накладеним КЕП відповідача. 
19.04.2023 р. о 00:11 позивач направив лист на адресу KochkalovA@ulf.com.ua з темою у ланцюгу «Re: Річний звіт емітента...» із вкладеннями « 59. КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf» та « 46. КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf» (акти за квітень, підписані позивачем), із текстом: «Надсилаю підписані зі сторони виконавця акти приймання-передачі наданих послуг за квітень місяць. Прошу у відповідь до цього листа надати підписані зі сторони емітента зазначені акти». 
19.04.2023 р. о 11:43 (08:43 UTC) відповідач відповів листом з адреси KochkalovA@ulf.com.ua із DKIM-підписом домену ulf.com.ua: «Добрий день. Надсилаю підписані зі сторони емітента акти приймання-передачі наданих послуг за квітень місяць. Оплату ще чекаємо, обіцяють до кінця квітня». До листа додано файли « 59. КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf.p7s.p7s» та «46. КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ.pdf.p7s.p7s». 
На підтвердження факту надання Позивачем послуг у період з 01.03.2023 до 31.05.2023 складено та скріплено електронними підписами акти виконаних робіт (наданих послуг) на загальну суму 41 500,00 грн, а саме:
- акт №33 від 31.03.2023 на суму 8 500,00 грн;
- акт №46 від 18.04.2023 на суму 15 000,00 грн;
- акт №59 від 18.04.2023 на суму 10 000,00 грн;
- акт №72 від 03.05.2023 на суму 8 000,00 грн. 
20.04.2023 р. о 20:41 позивач направив листа на адресу KochkalovA@ulf.com.ua з вкладенням акту звірки, зазначивши: «Всі заплановані та оговорені раніше послуги у 2023 році надані. Заборгованість наявна вже протягом тривалого часу. Прошу звірити дані, у разі відсутності розбіжності сум заборгованості та погодженні - надати підписані, зі сторони емітента, акти взаємних розрахунків». 
24.04.2023 р. о 09:59 (06:59 UTC) відповідач відповів листом з адреси KochkalovA@ulf.com.ua із DKIM-підписом домену ulf.com.ua: «Надсилаю підписаний, зі сторони емітента, акт взаємних розрахунків станом на 20 квітня 2023 року. Разом з тим надаємо гарантійний лист, що посвідчує обов`язок емітента щодо оплати сформованої заборгованості за послуги, до 01 травня 2023 року». До листа додано обидва підписані КЕП документи. 
У гарантійному листі №1 від 21.04.2023 відповідач повідомив позивача, що бере на себе обов`язок та гарантує у термін до 01.05.2023 здійснити оплату заборгованості за надані за Договором послуги у розмірі 33 500,00 грн. Також зазначено, що розмір заборгованості ПРАТ "КОРОСТЕНСЬКИЙ М`ЯСОКОМБІНАТ" на користь ФОП Малиш Інни Сергіївни визначено, підтверджено та відображено сторонами Договору в Акті взаємних розрахунків №1 станом на 20.04.2023.
Засобами поштового зв`язку позивач направляв відповідачу повідомлення №4 від 04.07.2023, вимогу №5 від 18.08.2023 та претензію №5 від 02.10.2023 за Договором надання інформаційно-консультаційних послуг №21/00443418/18 від 10.04.2018 щодо термінової оплати заборгованості в розмірі 41 500,00 грн.
У зв`язку з простроченням оплати наданих послуг позивач просить стягнути з відповідача:
- за рахунком-фактурою №33 від 01.03.2023 та актом виконаних робіт (наданих послуг) №33 від 31.03.2023: 8 500,00 грн основного боргу, 8 297,55 грн пені за період з 01.04.2023 до 30.03.2026, 850,00 грн штрафу, 764,30 грн 3% річних та 2 159,87 грн інфляційних втрат за період з квітня 2023 року до лютого 2026 року;
- за рахунком-фактурою №46 від 03.04.2023 та актом виконаних робіт (наданих послуг) №46 від 18.04.2023: 15 000,00 грн основного боргу, 14 026,30 грн пені за період з 01.05.2023 до 30.03.2026, 1 500,00 грн штрафу, 1 311,78 грн 3% річних та 3 773,99 грн інфляційних втрат за період з травня 2023 року до лютого 2026 року;
- за рахунком-фактурою №59 від 03.04.2023 та актом виконаних робіт (наданих послуг) №59 від 18.04.2023: 10 000,00 грн основного боргу, 9 350,87 грн пені за період з 01.05.2023 до 30.03.2026, 1 000,00 грн штрафу, 874,52 грн 3% річних та 2 515,99 грн інфляційних втрат за період з травня 2023 року до лютого 2026 року;
- за рахунком-фактурою №72 від 01.05.2023 та актом виконаних робіт (наданих послуг) №72 від 03.05.2023: 8 000,00 грн основного боргу, 7 140,97 грн пені за період з 01.06.2023 до 30.03.2026, 800,00 грн штрафу, 679,23 грн 3% річних та 1 962,98 грн інфляційних втрат за період з червня 2023 року до лютого 2026 року.

V. МОТИВИ СУДУ
1. Норми права, що регулюють спірні правовідносини 
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, Суд керується наступним.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За приписами п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Частина 1 ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
З установлених судом обставин вбачається, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, а укладений між сторонами договір за своїм змістом та правовою природою є договором надання послуг, який підпадає під правове регулювання глави 63 ЦК України.
Приписами статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойка є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

2. Оцінка Суду
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 3,4 ст. 13 ГПК України).
Отже, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.
Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів" підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Оцінюючи зібрані у справі докази, суд виходить із приписів статті 86 ГПК України, відповідно до яких суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному й безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду наперед визначеної сили. Суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 236 ГПК України).
Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення позову, господарський суд виходить з таких міркувань.
Предметом спору у цій справі є наявність чи відсутність у відповідача обов`язку оплатити надані позивачем інформаційно-консультаційні послуги за договором від 10.04.2018, а також правомірність нарахування позивачем пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат.
Відповідач не заперечує факту укладення між сторонами договору надання інформаційно-консультаційних послуг від 10.04.2018, додаткової угоди, підписання актів виконаних робіт (наданих послуг) і акта звірки взаємних розрахунків. Водночас відповідач зазначає, що сама наявність цих документів не доводить реального надання послуг, настання строку оплати, виникнення прострочення та правомірності нарахування заявлених до стягнення сум.
Надаючи оцінку таким доводам відповідача, Суд враховує, що за своєю правовою природою укладений сторонами договір є договором надання послуг. Особливістю такого договору є те, що послуга споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності та не завжди має матеріалізований результат у вигляді окремого документа, речі чи іншого об`єкта. Тому факт надання інформаційно-консультаційних послуг може підтверджуватися не лише звітами або письмовими висновками, а й сукупністю інших доказів, зокрема актами приймання-передачі наданих послуг, електронним листуванням сторін, актом звірки, гарантійним листом, поведінкою сторін під час виконання договору та відсутністю своєчасних заперечень замовника щодо змісту, обсягу або вартості послуг.
З умов договору вбачається, що сторони погодили можливість замовлення послуг у письмовій або усній формі, а також передбачили використання електронного документообігу та електронних підписів при складанні додаткових угод, актів, актів звірки, рахунків, листів і повідомлень. Отже, сам по собі факт оформлення та обміну документами в електронній формі не може свідчити про їх неналежність або недопустимість як доказів.
Суд зазначає, що на відносини, які виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання та використання електронних документів, поширюється дія Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг".
Відповідно до статті 5 цього Закону електронним документом є документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Такий документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.
За статтею 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис, а накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа.
Згідно зі статтею 7 цього Закону оригіналом електронного документа є електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством.
Статтею 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що юридична сила електронного документа та його допустимість як доказу не можуть заперечуватися виключно з підстави того, що він має електронну форму.
Відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як власноручний підпис, та має презумпцію відповідності власноручному підпису.
Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи, текстові повідомлення, метадані та інші дані в електронній формі. Учасники справи мають право подавати електронні докази в оригіналі, електронній копії або паперовій копії, посвідченій у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм подання електронного доказу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 зазначила, що подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію електронного доказу лише у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу.
Подібний підхід щодо необхідності перевірки електронного документа, його достовірності, цілісності та способу підписання викладено Верховним Судом у постанові від 04.02.2026 у справі №758/14925/23.
Отже, сама електронна форма договору, додаткової угоди, актів, акта звірки, гарантійного листа або електронного листування не є підставою для заперечення їх юридичної сили чи допустимості як доказів. 
У цій справі сторони в договорі погодили можливість використання електронного документообігу та електронних підписів при складанні додаткових угод, актів, актів звірки, рахунків, листів і повідомлень. 
Крім того, подані позивачем докази свідчать, що сторони фактично використовували погоджений договором порядок електронного документообігу. Позивач направляв відповідачу електронні документи на електронну адресу, зазначену сторонами у договорі/додатковій угоді, а відповідач у відповідь надсилав підписані зі свого боку документи. Зокрема, з матеріалів справи вбачається електронне листування щодо направлення додаткової угоди, актів виконаних робіт, акта звірки та гарантійного листа. Відповідач не надав доказів того, що відповідна електронна адреса йому не належить, що особа, яка здійснювала листування, не була уповноважена діяти від його імені, що електронний підпис або печатка були використані без його волі, або що подані електронні документи були змінені після їх підписання.
Саме лише загальне заперечення відповідача щодо належності електронних доказів без наведення конкретних обставин їх підроблення, зміни, втрати цілісності, несанкціонованого підписання або недостовірності не спростовує доказового значення таких документів у сукупності з іншими матеріалами справи.
Оцінюючи доводи відповідача про недоведеність фактичного надання позивачем інформаційно-консультаційних послуг, Суд також враховує положення Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
За частиною першою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Відповідно до частини другої цієї статті первинні документи можуть бути складені у паперовій або електронній формі та повинні містити обов`язкові реквізити, зокрема назву документа, дату складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, первинні документи за своєю правовою природою є документами, які фіксують факт здійснення господарської операції та мають юридичне значення для встановлення обставин виконання сторонами договірних зобов`язань.
У цій справі акти виконаних робіт (наданих послуг) №33 від 31.03.2023, №46 від 18.04.2023, №59 від 18.04.2023 та №72 від 03.05.2023 містять відомості про сторін договору, дату складання, зміст господарської операції - надання інформаційно-консультаційних послуг, їх вартість, а також підписи сторін в електронній формі. Відповідач не довів відсутності обов`язкових реквізитів таких актів, недійсності електронних підписів, зміни змісту документів після їх підписання або підписання документів неуповноваженою особою.
Суд враховує, що підписання замовником акта приймання-передачі наданих послуг без зауважень, за відсутності доказів своєчасного заявлення заперечень щодо змісту, обсягу, якості або вартості послуг, свідчить про прийняття таких послуг замовником. Саме тому довід відповідача про відсутність окремих письмових звітів, результатів робіт чи додаткового листування не спростовує доказового значення підписаних сторонами актів як первинних документів, якщо договором не передбачено обов`язкове складання таких звітів як умову виникнення обов`язку з оплати.
Разом з тим Суд враховує, що акт звірки взаємних розрахунків сам по собі не є первинним документом, який підтверджує факт надання послуг, оскільки він лише фіксує стан взаємних розрахунків між сторонами. Водночас у цій справі акт звірки оцінюється Судом не ізольовано, а в сукупності з первинними документами - актами наданих послуг, електронним листуванням сторін та гарантійним листом відповідача. У такій сукупності акт звірки підтверджує обізнаність відповідача про розмір заборгованості та відсутність на той момент заперечень щодо її існування.
Гарантійний лист відповідача також не є первинним документом, який самостійно підтверджує факт надання послуг, однак має доказове значення як документ, що свідчить про визнання відповідачем заборгованості у визначеній сумі та його намір виконати грошове зобов`язання.
За таких обставин Суд дійшов висновку, що підписані сторонами акти виконаних робіт (наданих послуг), оцінені у сукупності з електронним листуванням, актом звірки взаємних розрахунків та гарантійним листом відповідача, є належними, допустимими та вірогідними доказами факту надання позивачем послуг, їх прийняття відповідачем та виникнення у відповідача обов`язку з їх оплати.
Суд установив, що відповідач прийняв надані позивачем послуги за актами виконаних робіт (наданих послуг) №33 від 31.03.2023 на суму 8 500,00 грн, №46 від 18.04.2023 на суму 15 000,00 грн, №59 від 18.04.2023 на суму 10 000,00 грн та №72 від 03.05.2023 на суму 8 000,00 грн, однак оплату їх вартості у встановлені Договором строки не здійснив.
Матеріали справи не містять доказів оплати вартості наданих послуг.
Таким чином, Суд вважає доведеним факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати послуг, наданих позивачем у період з 01.03.2023 до 31.05.2023, а також наявність заборгованості у розмірі 41 500,00 грн 
Щодо доводів відповідача про недоведеність моменту настання строку оплати та початку прострочення Суд зазначає таке.
За умовами договору виконавець готує та надає замовнику для оплати рахунок-фактуру на підставі погоджених сторонами замовлених послуг. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня календарного місяця, в якому замовлено послуги та в якому замовник отримав рахунок-фактуру від виконавця, шляхом перерахування коштів на рахунок виконавця.
Отже, сторони погодили, що строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати послуг визначається останнім днем того календарного місяця, у якому одночасно мали місце дві обставини: замовлення відповідних послуг та отримання відповідачем рахунку-фактури від виконавця.
Суд враховує, що відповідач заперечує належне отримання рахунків-фактур та посилається на неможливість визначення початку прострочення. Водночас такі заперечення Суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів у справі.
З матеріалів справи вбачається, що позивач направляв відповідачу рахунки та акти електронною поштою на погоджену сторонами адресу, а відповідач після цього повертав підписані акти та повідомляв про очікування оплати. Зокрема, щодо послуг на суму 33 500,00 грн відповідач не лише підписав відповідні акти, а й підписав акт звірки та гарантійний лист про оплату цієї заборгованості до 01.05.2023. Це спростовує доводи відповідача про необізнаність із відповідними рахунками та відсутність підстав для визначення строку оплати.
Відповідач не надав суду належних доказів того, що рахунки-фактури йому не надходили, що електронна адреса, на яку вони направлялися, не була погодженою сторонами або не використовувалася ним у договірних відносинах, а також не довів, що після отримання актів чи рахунків заявляв позивачу заперечення щодо їх змісту, обсягу або вартості послуг.
Суд також враховує, що рахунки-фактури, акти виконаних робіт, акт звірки, гарантійний лист та електронне листування сторін узгоджуються між собою за змістом, сумами, періодами надання послуг і поведінкою сторін під час виконання договору. У сукупності ці докази є більш вірогідними, ніж загальні заперечення відповідача щодо недоведення факту отримання рахунків.
За таких обставин Суд дійшов висновку, що позивач довів настання строку виконання відповідачем грошового зобов`язання за кожним із заявлених рахунків-фактур. Відповідно, прострочення оплати виникло з дня, наступного за останнім днем календарного місяця, у якому відповідні послуги були замовлені та в якому відповідач отримав рахунок-фактуру.
З огляду на це Суд погоджується з визначеним позивачем початком періодів прострочення, а саме:
- за рахунком-фактурою №33 від 01.03.2023 та актом виконаних робіт №33 від 31.03.2023 на суму 8 500,00 грн - з 01.04.2023;
- за рахунками-фактурами №46 від 03.04.2023, №59 від 03.04.2023 та актами виконаних робіт №46, №59 від 18.04.2023 на загальну суму 25 000 грн - з 01.05.2023;
- за рахунком-фактурою №72 від 01.05.2023 та актом виконаних робіт №72 від 03.05.2023 на суму 8 000 грн - з 01.06.2023.
Таким чином, встановлені обставини підтверджують факт прострочення відповідачем грошового зобов`язання, що є підставою для застосування до нього передбаченої договором та законом відповідальності.
Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат
Відповідно до поданого позивачем розрахунку, здійсненого окремо за кожним актом виконаних робіт (наданих послуг) та відповідним рахунком-фактурою з урахуванням визначеного щодо кожного з них періоду прострочення і розрахованого до 30.03.2026, сума інфляційних втрат становить 10 412,83 грн, а сума 3 % річних - 3 629,84 грн. 
Відповідач не надав суду контррозрахунку.
Суд зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Враховуючи положення частини 2 статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
За змістом частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.
Суд перевірив розрахунки позивача за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій LIGA 360 та встановив, що розрахунок здійснений позивачем є арифметично правильним. 
Щодо стягнення неустойки (штрафу та пені)
Встановлені судом обставини підтверджують факт порушення відповідачем договірних зобов`язань у частині своєчасної оплати вартості наданих послуг, що є підставою для застосування до нього передбачених договором наслідків - стягнення неустойки.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у постанові 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Верховний Суд у постанові від 27.05.2019 у справі № 910/20107/17 зазначив: "З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок".
За несвоєчасне виконання грошового зобов`язання позивач нарахував пеню на загальну суму 38 815,69 грн. Розрахунок пені здійснено окремо за кожним актом виконаних робіт (наданих послуг) та відповідним рахунком-фактурою, з урахуванням визначеного щодо кожного з них періоду прострочення, до 30.03.2026 включно.
Відповідач власного контррозрахунку пені суду не надав, арифметичної неправильності розрахунку позивача не довів.
Відповідно до пункту 6.6 Договору відповідач несе відповідальність за несвоєчасну оплату наданих позивачем послуг і в разі прострочення оплати або неповної оплати послуг у строки, визначені Договором, зобов`язаний сплатити позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення платежу, від вартості неоплачених або частково неоплачених послуг за кожен день прострочення оплати.
Крім того, пунктом 6.8 Договору сторони погодили, що пеня за цим Договором нараховується з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане, та протягом усього періоду існування прострочення виконання зобов`язання.
Отже, сторони прямо визначили не лише розмір пені та початковий момент її нарахування, а й період такого нарахування - протягом усього часу існування прострочення виконання грошового зобов`язання.
Суд враховує, що частина шоста статті 232 Господарського кодексу України, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, передбачала припинення нарахування штрафних санкцій через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором. Зазначена норма мала диспозитивний характер і допускала можливість встановлення сторонами іншого строку нарахування пені.
У цій справі сторони у пункті 6.8 Договору погодили інший період нарахування пені - протягом усього періоду існування прострочення. Таке формулювання є достатньо визначеним, оскільки пов`язує припинення нарахування пені з припиненням самого прострочення, тобто з належним виконанням відповідачем грошового зобов`язання.
За таких обставин нарахування позивачем пені за період, що перевищує шість місяців, відповідає погодженим сторонами умовам Договору та не суперечить правовому регулюванню, чинному на момент виникнення прострочення.
Перевіривши поданий позивачем розрахунок пені, Суд установив, що він здійснений відповідно до пунктів 6.6, 6.8 Договору, з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ, відповідних сум заборгованості за кожним актом виконаних робіт (наданих послуг) та періодів прострочення. Тому вимога позивача про стягнення пені в сумі 38 815,69 грн є обґрунтованою.
Крім того, Позивач заявив до стягнення штраф у загальній сумі 4 150,00 грн, що становить 10 % від суми основного боргу 41 500,00 грн, розрахований окремо за кожним актом виконаних робіт (наданих послуг) та відповідним рахунком-фактурою.
Відповідно до пункту 6.7 Договору сторони погодили, що у разі порушення строків виконання зобов`язання щодо оплати наданих послуг виконавця понад один календарний рік з останнього дня місяця, в якому виконавцем надавались, а замовником мали бути оплачені послуги, додатково стягується штраф у розмірі 10 % від суми невиконаної частини зобов`язання.
Суд установив, шо прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання тривало понад один календарний рік, що є передбаченою пунктом 6.7 Договору підставою для нарахування штрафу.
Перевіривши розрахунок штрафу, Суд установив, що він здійснений у розмірі 10 % від суми невиконаної частини зобов`язання за кожним актом, а саме: 850,00 грн за актом №33, 1 500,00 грн за актом №46, 1 000,00 грн за актом №59 та 800,00 грн за актом №72, що загалом становить 4 150,00 грн.
За таких обставин вимога позивача про стягнення штрафу в сумі 4 150,00 грн є обґрунтованою.
Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки Суд зазначає таке. 
Відповідач просить зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 99 %, посилаючись на їх надмірність, неспівмірність із наслідками порушення зобов`язання, відсутність доказів завдання позивачу збитків та те, що заявлений розмір штрафних санкцій значно перевищують суму основного боргу.
Вирішуючи зазначене клопотання, Суд виходить з того, що відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Також Суд враховує положення статті 233 Господарського кодексу України, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Отже, за змістом наведених норм суд має право зменшити розмір санкцій зокрема з таких підстав: якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання судом оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.
При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі № 920/1013/18, від 26.03.2020 у справі № 904/2847/19). 
Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України, щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Суд враховує, що пеня за своєю правовою природою має компенсаційний та стимулюючий характер і спрямована на відновлення майнової сфери кредитора та спонукання боржника до належного виконання зобов`язання. Водночас неустойка не повинна набувати ознак каральної санкції або бути джерелом отримання кредитором невиправданих додаткових прибутків. 
Перевіривши поданий позивачем розрахунок пені в сумі 38 815,69 грн та штрафу в сумі 4 150,00 грн, Суд установив, що він є арифметично правильним, здійснений відповідно до умов Договору та з урахуванням визначених позивачем періодів прострочення. Водночас розмір заявленої до стягнення пені є значним порівняно із сумою основного боргу 41 500,00 грн, а у сукупності зі штрафом розмір неустойки перевищує суму основного грошового зобов`язання. 
Суд також враховує, що позивач, крім пені, заявив до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати, які відповідно до статті 625 ЦК України компенсують кредитору наслідки прострочення грошового зобов`язання. Отже, майновий інтерес позивача у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання частково забезпечується не лише пенею, а й іншими передбаченими законом нарахуваннями. 
Так у постанові від 14.07.2021 у справі №916/878/20 Верховний Суд зазначив, що отримання кредитором 3% річних та суми інфляційних втрат оцінюється судами як сума, яка поряд з пенею, компенсує кредитору шкоду, завдану порушенням боржника. Така позиція зумовлена тим, що пеня, компенсація 3% річних та інфляційних втрат виконують функцію компенсації збитків, завданих кредитору порушенням зобов`язання. Відповідно, присудження кредитору 3% річних та інфляційних втрат дозволяє суду зменшити розмір пені (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
Матеріали справи не містять доказів завдання позивачу збитків у розмірі, співмірному із заявленою пенею, або доказів того, що можливе зменшення пені істотно порушить майнові інтереси позивача. Водночас Суд бере до уваги тривалий період прострочення, відсутність доказів добровільного погашення відповідачем основного боргу, а також те, що відповідач підписав гарантійний лист, однак свого грошового зобов`язання не виконав. 
Ураховуючи наведене, Суд, керуючись принципами справедливості, розумності та співмірності відповідальності порушенню зобов`язання, дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір пені є надмірним.
Водночас підстав для зменшення штрафних санкцій саме на 99 %, як просить відповідач, Суд не вбачає, оскільки таке зменшення фактично нівелювало б погоджену сторонами відповідальність за порушення строків оплати та не відповідало б обставинам тривалого невиконання відповідачем грошового зобов`язання. 
Суд констатує про те, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а відтак Суд вирішує це питання з урахуванням конкретних обставин справи й керуючись статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому Суд враховує позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22, про те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 Господарського кодексу України і частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
За висновками об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22, висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Отже, індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.
З урахуванням установлених обставин справи, принципів справедливості, добросовісності та розумності (стаття 3 ЦК України), Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 70 %, що забезпечує баланс інтересів сторін, враховує компенсаційний характер відповідальності та водночас не звільняє відповідача від негативних наслідків порушення зобов`язання.
З огляду на викладене, клопотання відповідача про зменшення неустойки на 99 % підлягає частковому задоволенню. Суд визначає до стягнення з відповідача 11 644,71 грн пені, що становить 30 % від заявленої позивачем суми пені 38 815,69 грн.
Щодо штрафу в сумі 4 150,00 грн Суд зазначає, що він становить 10 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, прямо передбачений пунктом 6.7 Договору та застосований у зв`язку з простроченням оплати понад один календарний рік. З огляду на розмір штрафу, характер порушення, тривалість невиконання відповідачем зобов`язання, Суд не вбачає підстав для його зменшення.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пеня в зменшеному судом розмірі 11 644,71 грн та штраф у заявленому позивачем розмірі 4 150,00 грн.

V. Висновки Суду
Розглянувши спір із застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи і досліджених доказів, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
Обґрунтованими та такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, є: 
- 41 500,00 грн основного боргу;
- 11 644,71 грн пені, з урахуванням зменшення її розміру судом на 70 %;
- 4 150,00 грн штрафу;
- 10 412,83 грн інфляційних втрат;
- 3 629,84 грн 3 % річних.
У задоволенні позовних вимог у частині стягнення пені в розмірі 27 170,98 грн слід відмовити у зв`язку із зменшенням судом заявленого розміру.

VІ. Судові витрати
При зверненні до суду з позовом у даній справі позивач сплатив судовий збір в загальному розмірі 2 662,40 грн, що підтверджується квитанцією №1361-4822-2280-7432 від 31.03.2026 та платіжною інструкцією №8411-5451-4795-7010 від 08.04.2026.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів, та з інших підстав судовий збір покладається - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас у випадку зменшення судом розміру неустойки на підставі на підставі ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України судовий збір покладається на відповідача у повному обсязі без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необгрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судом свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами. Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 05.04.2018 у справі № 917/1006/16, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16.
Отже, судові витрати позивача на сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 129, 233, 236, 237, 238, 241 ГПК України, Суд
ВИРІШИВ:
1. Позов Фізичної особи-підприємця Малиш Інни Сергіївни до Приватного акціонерного товариства "Коростенський м`ясокомбінат" задовольнити частково. 
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Коростенський м`ясокомбінат" на користь Фізичної особи-підприємця Малиш Інни Сергіївни:
- 41 500,00 грн (сорок одна тисяча п`ятсот гривень 00 копійок) - заборгованості;
- 11 644,71 грн (одинадцять тисяч шістсот сорок чотири гривні 71 копійок) - пеня;
- 4 150,00 грн (чотири тисячі сто п`ятдесят гривень 00 копійок) - штраф;
- 10 412,83 грн (десять тисяч чотириста дванадцять гривень 83 копійки) - інфляційні втрати;
- 3 629,84 грн (три тисячі шістсот двадцять дев`ять гривень 84 копійки) - 3% річних;
- 2 662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 копійок) - судові витрати зі сплати судового збору.
3. Відмовити у задоволенні вимог в частині стягнення 27 170,98 грн - пені.

Позивач: Фізична особа-підприємець Малиш Інна Сергіївна (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 )
Відповідач: Приватне акціонерне товариство "Коростенський м`ясокомбінат" (код ЄДРПОУ 00443418; вул. Сергія Кемського, буд. 54 Б, м. Коростень, Житомирська обл., 11500)

Це рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи мають право оскаржити це рішення до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Після набрання рішення законної сили наказ може бути виданий за заявою стягувача, в якій має бути зазначена бажана форма його видачі (паперова або електронна).

Повне рішення складено 02.07.2026

Суддя С. НЕСТЕРЧУК