ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/56713/25 Суддя (судді) першої інстанції: Терлецька О.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Єгорової Н.М.,
суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,
при секретарі - Олешко М.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання утриматись від вчинення дій, -
ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, яким просив:
- визнати протиправними дії Міністерства юстиції України щодо виконання запиту про міжнародну правову допомогу Сполучених Штатів Америки №400 від 18 липня 2025 року щодо екстрадиції громадянина США ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Міністерство юстиції України утриматися від прийняття рішення за результатами виконання запиту про міжнародну правову допомогу Сполучених Штатів Америки №400 від 18 липня 2025 року щодо екстрадиції громадянина США ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання утриматись від вчинення дій, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язання утриматись від вчинення дій на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. 
Апелянт наголосив, що предметом позову у даній справі є оскарження дій Міністерства юстиції України, як суб`єкта владних повноважень щодо виконання запиту про міжнародну правову допомогу Сполучених Штатів Америки від 18 липня 2025 року №400. 
Звернув увагу суду на те, що позивач не є учасником будь-якого кримінального провадження, водночас норми КПК України не передбачають оскарження дій Міністерства юстиції України за правилами кримінального судочинства, які не входять до вичерпного переліку відповідно до ст. 303 КПК України у процедурі екстрадиції.
Відповідач подав до суду відзив відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватись в порядку кримінального судочинства.
Додатково зазначив про те, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади України, їх посадових чи службових осіб, вчинених в порядку екстрадиції, застосовуються положення КПК України. 
Звернув увагу суду на те, що відповідно до ст. 591 КПК України рішення про видачу особи (екстрадицію) може бути оскаржено особою, стосовно якої воно прийняте, її захисником чи законним представником до слідчого судді в межах територіальної юрисдикції якого особа тримається під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 22 липня 2025 року до Міністерства юстиції України надійшов запит компетентного органу Сполучених Штатів Америки про видачу (екстрадицію) громадянина США ОСОБА_2 для виконання вироку Вищого суду штату Арізона, округ Піма, від 25 листопада 1992 року, яким вказану особу визнано винним по п`ятнадцяти епізодах злочинної діяльності, пов`язаних із розбещенням та вчиненням дій сексуального характеру щодо дітей.
У порядку ст. 587 КПК України Міністерство юстиції України доручило Київській міській прокуратурі провести екстрадиційну перевірку обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_2 , та надіслати матеріали разом із висновком за результатами перевірки Міністерству юстиції, а також вжити заходів відповідно до ст. 584 КПК України з метою застосування до зазначеної особи екстрадиційного арешту до вирішення питання про видачу.
Вважаючи протиправними дії відповідача по виконанню запиту про міжнародну правову допомогу Сполучених Штатів Америки, позивач звернувся до суду з позовом.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані дії відповідача є частиною екстрадиції, а тому підлягають оскарженню в порядку, визначеному Кримінальним процесуальний кодексом України.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до п.п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;
публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;
суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Стосовно терміну "владні управлінські функції", то зміст поняття "владні" полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а "управлінські функції" - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналогічні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №469/1044/17 та від 13 жовтня 2020 року у справі №640/22013/18.
Згідно з ч. 1 ст. 591 КПК України рішення про видачу особи (екстрадицію) може бути оскаржено особою, стосовно якої воно прийняте, її захисником чи законним представником до слідчого судді, в межах територіальної юрисдикції якого така особа тримається під вартою, крім випадку, передбаченого статтею 588 цього Кодексу. Якщо до особи застосовано запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, скарга на рішення про видачу такої особи (екстрадицію) може бути подана до слідчого судді, в межах територіальної юрисдикції якого розташований відповідний центральний орган України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом оскарження у даній справі саме є дії Міністерства юстиції України щодо виконання запиту про міжнародну правову допомогу Сполучених Штатів Америки від 18 липня 2025 року №400, в не рішення про видачу особи (екстрадицію). Крім того, положення ч. 1 ст. 591 КПК України не передбачають можливості оскарження дій Міністерства юстиції України до прийнятті рішення про видачу особи (екстрадицію).
Враховуючи встановлені обставини, висновки суду першої інстанції про те, що спір у даній справі підлягає розгляду за правилами, визначеними Кримінальним процесуальний кодексом України є помилковими.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За змістом ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи є підстави для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 238, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року скасувати. 
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку

Повне рішення складено "28" травня 2026 року.