КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/5782/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/18412/23

23 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Савчук Ю.Н., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року  ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.
20 жовтня 2025 року  ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про забезпечення позову. 
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 20 вересня 2023 року відповідачем було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав № 347232167 від 20.09.2023., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2799460480000, згідно чого за ним оформлено право власності на 5/8 часток квартири АДРЕСА_1 .
Вказує на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 оформив спадщину на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного Реєстру речових прав про право власності від 12.06.2025. № 431147690. Тобто, на даний час, відповідачем ОСОБА_1 оформлено на підставі заповітів, після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , право власності на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 і складається із часток : 5/8 та 3/8.
Вважає, що в даному випадку наявні підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно: частину квартири загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та заборони вчиняти дії.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме, забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири задоволено повністю.
Для забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно: частину квартири загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2799460480000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та заборонено будь-яким державним реєстраторам та суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2799460480000, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 11 грудня 2025 року відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви  ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він є одноособовим власником квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 .
Всі свідоцтва про право на спадщину та витяги з державних реєстрів речових прав на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 є чинними документами, що підтверджують його речове право, яке не було скасовано або оспорено в законному порядку, що в свою чергу не може бути проігнороване при розгляді справи щодо визнання заповіту недійсний
Вказує на те, що суд першої інстанції не з`ясував вартість арештованого майна, чи є квартира єдиним житлом відповідача та не розглянув можливість застосувати інших захід забезпечення позову. 
В судове засідання з`явився відповідач ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Звєрєва В.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала. 
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що неприйняття заходів забезпечення позову, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, тому заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
З такими висновками суду першої інстанції колегія судді в повній мірі погодитись не може з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
В постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20 зазначено, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів. Сума підданих арешту грошових коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, належного до предмета спору (подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 січня 2019 року у справі № 915/870/18 та від 05 вересня 2019 року у справі № 911/527/19).
У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду визначила, що «як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.»
У даній справі предметом позову є визнання недійсним заповіту від 14.06.2001 року, що складені від імені  ОСОБА_3 .
Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . 
З огляду на предмет та підстави позову між сторонами існує спір з приводу спадкування майна. У разі задоволення позову про визнання недійсним заповіту призведе до зміни складу спадкоємців та відповідно зміни частки кожного з них, яку вони матимуть право спадкувати.
З огляду на те, що ч. 2 ст. 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, та враховуючи що за зустрічним позовом позивач просить визнати право на обов`язкову частку у цьому майні, Київський апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вжитих районним судом заходів забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, разом з цим, вимоги позивачки про забезпечення позову також шляхом накладення арешту на всю квартиру задоволенню не підлягають, так як у заяві не наведено обґрунтування необхідності застосування такого виду забезпечення позову та не зазначено, як саме невжиття цього заходу забезпечення даного позову, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі у разі задоволення позову.
Колегія суддів вважає, що заборона будь-яким державним реєстраторам та суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2  є достатнім та співмірним способом забезпечення даного позову.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вище викладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції в частині накладення арешту на квартиру підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року в частині накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині. 
В іншій частині ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2026 року

Головуючий: Судді: