Справа № 761/33352/25
Провадження № 2/761/3596/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва
у складі головуючого - судді Савчук Ю.Н.,
з участю секретаря судового засідання Фортуни М.А.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Конончук З.В.,
представника відповідача та третьої особи Савченко Т.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузора Анна Віталіївна, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва», Шевченківська районна у м.Києві державна адміністрація про витребування майна та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ :
ОСОБА_1 звернулось до суду з позовною заявою до Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузор Анни Віталіївни, Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про витребування нежитлових приміщень з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлових приміщень з №1 по №8 (група приміщень №14) загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстроване Кузорою Анною Віталіївною , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2053221780000 та скасувати зареєстроване за Київською міською радою право власності на право власності нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14) загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 35919966.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14) загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , є допоміжними приміщеннями будинку, тому є спільною власністю співвласників означеного будинку, від імені яких діє позивач як уповноважена особа та власник квартири у багатоквартирному житловому будинку на підставі протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням АДРЕСА_1 від 06 червня 2025 року. Зазначає, що зареєстроване за відповідачем право власності на вищенаведені нежитлові приміщення здійснено з порушенням вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Ухвалою Шевченківського суду міста Києва від 13.08.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 761/33352/25. Вирішено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі на 31.10.2025 року на 10:00 год.
03.10.2025 року через систему електронний суд до суду надійшов письмовий відзив від відповідачів Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузор Анни Віталіївни, в якому останні проти позову заперечував, зазначивши, що спірні приміщення ніколи не використовувалися як допоміжні. Відповідно до технічного паспорту 1959 року в підвалі будинку по АДРЕСА_1 будувалися групи приміщень: спеціальний об`єкт (приміщення з № 1 по № 8). Відповідно до акта технічного приймання будівлі забудовником від червня 1957 року в підвальному поверсі розташовані котельня, сараї, спецприміщення. Тобто, спірні приміщення групи № 14 первинно будувалися у 1957 році як нежитлові, та не призначалися для забезпечення санітарно-технічних умов і безпечної експлуатації квартир. Щодо приміщень групи 14 А, то в технічному паспорті вони позначені як підсобне приміщення та душова. Для розмежування допоміжних приміщень та нежитлових слід виходити з місця їх розташування та способу і порядку їх використання, а відтак підвальні приміщення можуть бути обладнані для здійснення певного виду діяльності та не призначені для експлуатації будинку або побутового обслуговування всіх мешканців. Крім того, допоміжними є приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, в той час, коли позивачем не подано доказів того, що у спірних приміщеннях знаходиться технічне обладнання, без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою. Балансоутримувачем нерухомого майна було подано для державної реєстрації права власності усі необхідні документи, що передбачені постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а відтак таку реєстрацію проведено державним реєстратором з дотриманням вимог закону. Рішення суду про витребування майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності, а відтак заявляти окремо позову вимогу про скасування запису про державну реєстрацію не потрібно, а відтак позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права. Крім того, зазначає, що позов про витребування майна повинен пред`являтися усіма співвласниками, які не уповноважували позивача діяти в їх інтересах.
У викладених запереченнях зазначено, що представництво (самопредставництво) інтересів Київської міської ради та державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснюється одним представником, який є посадовою особою юридичної служби Департаменту та без окремого доручення бере участь у судових справах, представником відповідача і державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузори А. В. є одна особа, яка також від імені третьої особи 1, яка заперечувала проти позову і просила відмовити у його задоволенні. 
05.11.2025 року через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що твердження відповідача про те, що позов про витребування майна повинен пред`являтися усіма співвласниками, які не уповноважували позивача діяти в їх інтересах є безпідставними, оскільки позивач діє від імені співвласників багатоквартирного житлового будинку як уповноважена особа та власник квартири у цьому будинку на підставі протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням АДРЕСА_1 від 06 червня 2025 року. Приміщення укриття площею 29,5 кв.м. було збудовано як бомбосховище. Відповідно до Розпорядження Представника Президента України в м.Києві від 18.10.1993 року № 1099 «Про проведення інвентаризації захисних споруд цивільної оборони» сховища, які мають ступінь захисту 0,5 кг/кв.см. переведені до групи «підвальні приміщення в житлових будинках». Оскільки об`єкту надано статус підвального приміщення, воно є допоміжним приміщенням і не підлягає окремій приватизації.
27.01.2026 року суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 20.04.2026 позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі. 
Представник відповідача та третьої особи -1 проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві та поясненнях по справі.
Представники третіх осіб-2, -3 у судове засідання не з`явились, та їх неявка не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 202 ГПК України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне.
01.11.2019 року Державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузорою Анною Віталіївною було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14), підвал, літ. А загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , номер відомостей про речове право : 35919966, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2053221780000.
Листом № 109-109-Л-168 від 26.03.2024 року Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація на запит позивача повідомила про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення в будинку АДРЕСА_2 .
Як вбачається із п. 3 рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 13.02.1992 року № 26 «Про формування комунального майна міста та районів», до комунальної власності районів передано майно згідно з переліком (Додатки 2-15).
Згідно з рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 р. N 208/1642 « Про формування комунальної власності територіальних громад районів м.Києва» було затверджено Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва ( Додаток 11), у якому під номером 245 зазначено житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок АДРЕСА_1 разом з нежитловими приміщеннями віднесено до сфери управління Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації.
Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація є органом державної влади, що діє згідно з Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та реалізує окремі делеговані йому повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), визначені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації №121 від 31.01.2011 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноваження». Зокрема, пунктом 10 додатку 4 зазначеного розпорядження до повноважень Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації належить здійснення контролю за використанням житлового фонду та його облік.
Відповідно до п. 2.1 Статуту комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» створене з метою забезпечення професійного управління комунальним житловим фондом, ефективної експлуатації жилих та нежилих приміщень, будинків, споруд, об`єктів благоустрою та іншого майна територіальної громади м. Києва у Шевченківському районі
Таким чином, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» є балансоутримувачем в частині переданого йому майна комунальної власності Шевченківського району м. Києва та згідно своїх статутних повноважень відповідає за збереження та належне використання житлового та нежитлового фонду.
На підставі розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 передано з балансу Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" на баланс Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" житловий та нежитловий фонд, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та переданий до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державній адміністрації, та приватизований житловий фонд згідно з додатком, з метою його подальшого обслуговування
Рішенням Київської міської ради від 02.12.2020 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (додаток № 10) та розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2000 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» житловий будинок АДРЕСА_3 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва та віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.
Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 року № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» ( в редакції від 30.12.2016 року № 801) вказаний житловий будинок разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 221,3 кв.м. закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва".
Згідно пункту 10 додатку до Рішенням Київської міської ради від 02.12.2020 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» по АДРЕСА_1, загальною площею 221,3 кв.м. кв.м. закріплено за Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" на праві господарського відання.
Відповідно до відповіді Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» № Л-310/1.3,5 від 05.06.2024 року за результатами технічних переобмірів площа нежитлових приміщень комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 у м.Києві, становить 168,3 кв.м.
Перша група приміщень № 14- це приміщення колишнього бомбосховища площею 52, 5 кв.м. Вхід в приміщення бомбосховища - зі сходової клітини житлової частини будинку.
На поверховому плані технічної інвентаризації 1959 року ці приміщення зображені та позначені на експлікації арабськими літерами з №1 по № 8 групи 14. (Додаток № 16).
Згідно з листом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" № 109-109/ОПП-Л-281 від 07.02.2020 року відповідно до розпорядження представника Президента України в м.Києві від 18.10.1993 року № 1099 «Про проведення інвентаризації захисних споруд цивільної оборони» сховища, які мають ступінь захисту 0,5 кг/см.кв. переведені до групи «підвальні приміщення в житлових будинках».
Відповідно до листа Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" № 1056/3 від 27.06. 2023 року найпростіше укриття в житловому будинку АДРЕСА_1 внесено до фонду захисних споруд цивільного захисту Шевченківського району м.Києва. Вхід до найпростішого укриття в під`їзді будинку. Приміщення складається із чотирьох кімнат та санвузла загальною площею 81 кв.м. Інше підвальне приміщення є допоміжним та не віднесено до спору цивільного захисту населення. Вхід до приміщення-окремий.
Як вбачається із відповіді Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" № 109/45-1551 від 07.07.2025 року нежитлове підвальне приміщення площею 65,2 кв.м., яке обліковується у фонді захисних споруд цивільного захисту Шевченківського району мста Києва як найпростіше укриття та нанесено на інтерактивну мапу укриттів міста Києва.
За змістом листа Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" №1186 від 05.02.2020 року сховище, розташоване в підвальному приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 , має ступінь захисту 0,5 кг/см.кв., тому на підставі розпорядження представника Президента України в м.Києві від 18.10.1993 року № 1099 «Про проведення інвентаризації захисних споруд цивільної оборони» сховища, виключене з переліку захисних споруд та віднесене до найпростіших укриттів для захисту населення в Шевченківському районі міста Києва відповідно до розроблених ДСНМ «Рекомендацій щодо визначення об`єктів, придатних для включення до фонду захисних споруд цивільного захисту як споруди подвійного призначення та найпростіші укриття» від 30.08.2017 року.
Друга група приміщень - це приміщення котельної та складається з коридору, зали кочегарки, підсобного приміщення, душової, туалету та ін. Вказана група приміщень розташована з іншого боку будинку і має окремий вхід з подвір`я.
На поверховому плані технічної інвентаризації 1959 року ці приміщення зображені та позначені римськими цифрами з № II -VIII а (Додаток № 16).
Листом від 16.06.2025 року № 062/14-5846 Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" надало представника позивача копії плану підвалу і першого поверху та журналу внутрішніх обмірів та підрахунку площ з інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 , виконані станом на 1959 рік.
Відповідно до технічної документації по будівництву та прийняття в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_4 , корисна площа вбудованих приміщень (магазин, дитсадок, молочна кухня, складає 101,43 кв.м. На першому поверсі будівлі розташовані приміщення філіалу молочної кухні і квартира двірника. Площа філіалу молочної кухні на I поверсі 101,43 кв.м.
Листом від 16.06.2025 року № 062/14-5846 Комунальне підприємство Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" повідомило представника позивача, що відповідно до технічної інвентаризації приміщення I-VIIIa, в тому числі приміщення IV -V, які розташовані у підвалі будинку, відносились до місць загального користування. В подальшому технічна інвентаризація вищезазначених приміщень не замовлялась та не проводилась.
Таким чином, спірні приміщення IV і V первісно буди допоміжними і призначалися для загального користування.
Однак в новому технічному паспорті від 30.07.2018 року, виготовленому ТОВ «Б-Т-І», два підвальні приміщення з групи котельної - IV «підсобне приміщення» (9,8 кв.м.) і V «душова» (2,9 кв.м.) згідно інвентаризації 1959 року були відокремлені від своєї групи та перейменовані як «основне» ф «підсобне» і оформлені як нежитлові приміщення №с 1 і № 2 в окрему групу 4а.
За змістом ч.1,2, 4,5 ст.39-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» технічна інвентаризація об`єкта нерухомого майна - це комплекс робіт з метою визначення складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану та/або визначення змін зазначених характеристик за певний період часу із виготовленням відповідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) з використанням Реєстру будівельної діяльності. Технічна інвентаризація об`єкта нерухомого майна проводиться юридичною особою або фізичною особою - підприємцем, у складі яких працює один або більше відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов`язаних із створенням об`єктів архітектури, які пройшли професійну атестацію та отримали кваліфікаційний сертифікат на право виконання робіт із технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна відповідно до Закону України "Про архітектурну діяльність":1) перед прийняттям в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (у тому числі після проведення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єкта будівництва, щодо якого набуто право на виконання будівельних робіт);2) перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, щодо якого набуто право на виконання будівельних робіт;3) перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився внаслідок поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки з об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли за результатами такого поділу, об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції закінчений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію;4) перед прийняттям в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, визначених пунктом 9 розділу V "Прикінцеві положення" цього Закону;5) на підставі судового рішення;6) в інших випадках за бажанням замовника/власника об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва. За результатами проведення технічної інвентаризації виготовляються інвентаризаційна справа, матеріали технічної інвентаризації та технічні паспорти з використанням Реєстру будівельної діяльності. Порядок проведення технічної інвентаризації нерухомого майна, перелік об`єктів нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації, склад, зміст інвентаризаційної справи, матеріалів технічної інвентаризації та технічних паспортів визначаються Кабінетом Міністрів України в Порядку проведення технічної інвентаризації.
Відповідно до п.1 Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 р. № 488, технічна інвентаризація проводиться з метою визначення складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану та/або змін зазначених характеристик за певний період часу із виготовленням відповідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) з використанням Реєстру будівельної діяльності.
Отже, встановлені законом підстави для проведення технічної інвентаризації відповідно до чинного на даний час законодавства, відсутні.
Одна станом на момент проведення технічної інвентаризації, 30.07.2018 року була чинною Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773.
Відповідно до п.5, 6 Інструкції ця Інструкція визначає механізм проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, господарських будівель та споруд з метою:1) встановлення їх наявності;2) визначення їх фактичної площі та об`єму;3) огляду та опису наявних конструктивних елементів об`єктів;4) встановлення наявності змін у їх плануванні та складі;5) визначення фізичного зносу конструктивних елементів об`єктів. Технічну інвентаризацію проводять у таких випадках:1) перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, у тому числі після проведення реконструкції, капітального ремонту, технічного переоснащення, реставрації, щодо яких отримано право на виконання будівельних робіт;2) перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, щодо якого отримано право на виконання будівельних робіт;3) перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки з об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли в результаті такого поділу, об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції завершений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію;4) перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів, зазначених у пункті 9 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". В інших випадках технічна інвентаризація проводиться за бажанням замовника.
Проте при проведенні технічної інвентаризації не дотримано вимоги вказаної Інструкції, оскільки за змістом п.1, 25 ст.2 розділу IV Інструкції плани поверхів будинку складаються на основні будинки та будівлі на основі ескізів, виконаних згідно з вимогами, зазначеними у главі 1 цього розділу. На допоміжні (господарські) будівлі поверхові плани (журнали внутрішніх обмірів, експлікації приміщень) складаються за бажанням замовника, при цьому застосовуються форми бланків такі самі, як і для основних будівель, а площа приміщень відноситься до загальної площі. Допоміжні (спільного користування) приміщення будинку (сходові клітки, ліфтові, бойлерні тощо) та неопалювані приміщення позначаються римськими цифрами, в той час, коли у технічному паспорті допоміжні приміщення перейменовані та позначені на плані арабськими літерами.
Крім того, підстави для виготовлення технічного паспорту на спірні приміщення як на нежитлові були відсутні з огляду на те, що відповідно до п.2-5 ст.4 розділу II Інструкції господарські (допоміжні) будівлі (котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції, гаражі, сараї, сміттєзбірники тощо), розміщені на земельних ділянках або територіях житлових, громадських та інших будинків, виконують функції допоміжного господарського призначення та інженерного забезпечення основних будинків. Основними приміщеннями громадських будинків є приміщення, які визначають їх функціональне призначення. До складу приміщень громадських будинків входять приміщення іншого призначення - їдальні, буфети, бібліотеки, кіоски тощо, які належать до приміщень відповідного типу громадських будинків. На приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок, складається технічний паспорт як на нежитлові приміщення (групу нежитлових приміщень).
Отже, технічний паспорт як на нежитлові приміщення відповідно до вимог Інструкції повинен був складатися лише на приміщення громадського призначення, вбудовані у житловий будинок.
На плані технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Б-Т-І» 30.07.2018 року, нежитлових приміщень № 14, 14а, вбудованих в житловий будинок, новостворені групи приміщень № 14 та № 14а знаходяться в різних частинах підвального поверху, мають різні входи і не поєднані між собою. Група приміщень котельні має окремий вхід з подвір`я і жодним чином не пов`язана з групою приміщень укриття, яке має окремий вхід зі сходової клітини квартир будинку, в той час, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказані приміщення зареєстровано під одним реєстраційним номером.
Представником позивача 02.07.2025 року було направлено адвокатський запит на адресу Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", у якому ставилося питання про надання роз`яснень, чому нежитлові приміщення в буд. АДРЕСА_1 , який взагалі відсутній у Переліку, стали об`єктом реєстрації права власності, в той час, коли Перелік містить інформацію лише про АДРЕСА_3 .
У відповідь на адвокатський запит представника позивача Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" листом від 07.07.2025 року повідомило, що адреса будинку по АДРЕСА_1 зазначена у різних документах як « АДРЕСА_3 » відноситься до одного і того ж об`єкта нерухомого майна, що й « АДРЕСА_1 ».
Відповідно до п.23 Порядку присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єктам нерухомого майна , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 р. № 690,  для нумерування об`єктів використовуються арабські цифри. Номер об`єкта може також містити літеру. Літера використовується у разі, коли відсутня можливість забезпечити послідовну нумерацію будівель, розташованих вздовж вулиці, відповідно до пункту 25 цього Порядку (наприклад, у разі будівництва двох чи більше будівель замість однієї, поділу будівель на дві чи більше блоковані). Також може використовуватися літера для будівель, що розташовані (або будуються) посеред кварталу та не мають фасаду, що виходить на вулицю. У такому разі номер найближчої житлової будівлі (для інших житлових) або споруди (для інших споруд), яка має фасад, який виходить на вулицю, отримує літеру "А", а будівля чи будівлі (споруда чи споруди) відповідно отримують інші літери.
Для нумерації об`єктів використовуються великі літери українського алфавіту в такій послідовності: "А", "Б", "В", "Г", "Д", "Е", "Ж", "И", "К", "Л", "М", "Н", "П", "Р", "С", "Т", "У", "Ф", "Х", "Ц", "Ч", "Ш", "Ю", "Я".
За змістом п.11 постанови КМУ від 12 травня 2023 р. № 488 у технічному паспорті містяться такі відомості: інформація про замовника та виконавця; реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності; ідентифікатор об`єкта; адреса об`єкта; відомості щодо основних конструктивних елементів, узагальнена інформація про технічний стан, наявність інженерних систем, рік будівництва; графічні матеріали (схематичний план, плани поверхів);експлікація до графічних матеріалів.
Схематичний план та експлікація до нього на індивідуально визначені об`єкти нерухомого майна, що розміщені в об`єкті нерухомого майна (квартири, кімнати та блоки в гуртожитках, нежитлові приміщення (групи нежитлових приміщень), захисні споруди, споруди подвійного призначення до технічного паспорта не додаються.
Згідно з пунктами 39-43 постанови схематичний план складається за результатами обстеження об`єкта нерухомого майна з метою відображення місця розташування об`єкта нерухомого майна у межах відповідної земельної ділянки, його взаємного розташування відносно таких будівель і споруд, розміщення на земельній ділянці. Схематичний план складається з дотриманням встановлених вимог до змісту, масштабу, умовних позначень, формату, оформлення та метаданих. На схематичному плані відображаються: контур об`єкта технічної інвентаризації, його складових елементів і приналежностей; основні зовнішні розміри для наземних об`єктів; літери об`єкта технічної інвентаризації, його складових елементів і приналежностей. Місце розташування об`єкта нерухомого майна, його складових елементів і приналежностей на схематичному плані повинно відповідати їх місцю розташування в натурі.
Отже, різниця між літерою на плані нерухомого майна (техпаспорті) та літерою в адресі полягає в їхньому призначенні: перша ідентифікує конкретну будівлю у складі домоволодіння, а друга - є частиною поштової адреси для пошуку об`єкта.
Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" № 062-3433 (И-2029) від 01.03.2019 року літери, якими Бюро позначає будівлі під час проведення технічної інвентаризації, не змінюють адресу об`єкта нерухомого майна, а є технічним терміном. Крім того, вказаний адміністративний корпус проінвентаризований під літерою А за адресою: АДРЕСА_5 . Будь-яких розпоряджень по вищезазначеному об`єкту нерухомого майна, якими було б присвоєно або змінено поштову адресу, до Бюро не надходило. Бюро вважає, що адреса будинковолодіння зазначена в інших документах, як АДРЕСА_5 , відноситься до одного й того ж об`єкту нерухомого майна. Відповідно до п. 1.8 Положення про реєстр адрес у м.Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради № 337/9394 від 22.05.2013 року, юридично правильними є адреси, зареєстровані у Реєстрі адрес. Факт реєстрації у Реєстрі адрес посвідчується довідкою (витягом) з Реєстру адрес Містобудівного кадастру міста Києва.
Таким чином, АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 - дві різні адреси. За таких обставин неможливо встановити, чи було включено житловий будинок по АДРЕСА_1 до Переліку, оскільки розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2000 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва включено житловий будинок АДРЕСА_3 та віднесено до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації.
03.11.2025 року представником позивача адвокатом Конончук З.В. було направлено адвокатський запит Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва", у якому запитувалася інформація щодо наявності у нежитлових приміщеннях колишньої котельні групи приміщень 14а та у інших приміщеннях групи 14 вводу труб опалення від магістральної теплотраси або елеваторного вузла будинку з відводом і краном для випуску повітря; виводу труби опалення від елеваторного вузла будинку в магістраль теплотраси з відводом і краном для випуску повітря; електричного щитка електроживлення всіх приміщень (від II до VII) колишньої котельної; труби подачі холодного водопостачання від водомірного вузла до загального будинкового стояка квартир і нежитлових приміщень; відводу від труби водопостачання з засувкою до допоміжних приміщень санвузла IV і V; стояка зворотнього руху опалення будинку; вентиляційного короба від допоміжного приміщення санвузла до вентиляційного каналу в допоміжному приміщенні водомірного вузла VI; каналізаційних труб від каналізаційного стояка квартир і нежитлових приміщень до загального будинкового лежака.
Відповідно до відповіді Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" № 109/45/2330 від 17.11.2025 року на адвокатський запит Конончук З.В. від 03.11.2025 року у приміщенні, ро яке йдеться, наявні всі зазначені у запиті інженерні комунікації.
Наявність вказаних інженерних комунікацій у спірних приміщеннях підтверджується і протоколом огляду підвальних приміщень в буд. АДРЕСА_1 , до якого додані фотоматеріали та відеофіксація на флеш-накопичувачеві.
Отже, вказані приміщення мають статус допоміжних, оскільки їх функціональне призначення полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.
За змістом ч.2, 3 ст.4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.. Якщо квартира або нежитлове приміщення належить більш як одному співвласникові, реалізація прав та виконання обов`язків співвласниками квартири або нежитлового приміщення, включаючи участь в управлінні багатоквартирним будинком, здійснюються в порядку, передбаченому законодавством для реалізації права спільної власності.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 цього Закону  управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.
Згідно п.2 ч.4 ст.6 цього Закону співвласники мають право: брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника.
Відповідно до ч.1 ст.9 вказаного Закону управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).
В силу приписів ч.1 ст.10 Закону співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів та прийняття відповідних рішень здійснюються згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.
П.1, 3 ч.2 цієї статті Закону передбачено, що до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про:1) розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування ним; обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням.
06 червня 2025 року відбулися збори співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням: АДРЕСА_1 , з порядком денним, серед іншого, надання повноважень ОСОБА_1 як уповноваженій особі звернутися з позовом про витребування приміщень з №1 по №2 (група приміщень №14а) та приміщень з №1 по №8 (група приміщень №14) загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати зареєстроване за Київською міською радою право власності чи обрати інший спосіб захисту порушених прав мешканців.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 13.02.2025 року, ОСОБА_1 є власником квартири загальною площею 46,2 кв.м., житловою площею 28 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Таки чином Лабунець М.А. як уповноважена особа співвласників багатоквартирного житлового будинку відповідними повноваженнями наділена. Щодо підписання позовної заяви та представництва інтересів у суді, суд зазначає наступне.
За змістом ч.2 ст.131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч.2 ст.62 Цивільного процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:1) довіреністю;2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".
Так, представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювалося адвокатом Конончук З.В. на підставі Договору про надання правничої допомоги від 06.06.2025 року та ордеру, тобто відповідно до вимог закону.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва", листа Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" 107 від 20.11.2019 року, листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву №30-12/9316 від 19.09.2018 року державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузорою Анною Віталіївною на підставі рішення №52507281 від 03.06.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 28 травня 2020 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2093008380000) запис про право власності на нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14) загальною площею 65,2 кв.м) за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради.
За твердженням позовної заяви, означена реєстрація права власності за відповідачем на вищенаведені нежитлові приміщення здійснена з порушенням вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", оскільки приміщення є допоміжними приміщеннями будинку, тому є спільною власністю співвласників будинку АДРЕСА_1 .
При вирішенні даного спору та вирішенні питання наявності у відповідача повноважень на розпорядження спірними приміщеннями, ключовим є визначення правового статусу спірних приміщень, а саме, встановлення того, чи відносяться вказані приміщення до допоміжних чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Водночас за приписами ч. 3 п. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.
Офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" наведено у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 зі змінами згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 №14-рп/2011.
Так у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 №4-рп/2004 вказано про те, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.
У рішенні від 09.11.2011 №14-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.
У п. 4 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 №14-рп/2011 вказано про те, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.
Отже, допоміжні приміщення, відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.
Аналогічні приписи містить ч. 2 ст. 382 ЦК України, згідно з якою власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, у тому числі і власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.
При цьому допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.08.2019 № 914/843/17, від 18.07.2018 у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 у справі № 904/1040/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" в редакції, яка була чинною станом на дату на дату створення особи позивача:
- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення);
- загальне майно - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об`єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо);
- конструктивні елементи багатоквартирного будинку - частини споруди, які забезпечують її цілісність та необхідні технічні умови функціонування (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші, конструкції даху, покрівля, в`їзна група тощо);
- нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин;
- неподільне майно - неподільна частина житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку;
- об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання неподільного та загального майна.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" (в редакції, чинній на дату створення юридичної особи позивача):
- багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна;
- допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення);
- спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія;;
- нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна;
- управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
Тобто, до загального та неподільного майна відносяться виключно допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку та його технічне обладнання, і не відносяться окремі нежилі приміщення.
Відповідно до наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 березня 2019 року № 87 "Про затвердження ДБН В.2.2-15:2019 "Житлові будинки. Основні положення": допоміжні приміщення багатоквартирного житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєзборні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового фонду, що не відноситься до житлового фонду.поверх технічний - поверх для розміщення інженерного обладнання і прокладання комунікацій, може бути розташований у нижній (техпідпілля), верхній (технічне горище) або в середній частині будинку.
Пунктами 3.3.1, 3.3.6 п.3.3 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року N 76 (надалі - Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій) установлено, що у підвалах і технічних підвалах повинен забезпечуватися: - температурно-вологісний режим приміщень підвалів і технічних підвалів, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхнях огороджувальних конструкцій; - доступ до всіх елементів підвалу і технічного підвалу і чистота; - захист приміщень від проникнення тварин: гризунів, кішок, собак; - належне освітлення підвальних приміщень. Використовувати технічні підвали та підвали не за призначенням забороняється.
Відповідно до Звіту про оцінку майна від 04.07.2025 року, підготовленого ФОП ОСОБА_4 , нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14) загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , розташовані у підвальному поверсі багатоквартирного житлового будинку, мають вихід із двору через загальний коридор допоміжних підвальних приміщень. Приміщення знаходиться під замком, доступ до загального користування відсутній. Станом на дату проведення оцінки приміщення використовується в якості складських приміщень.
У матеріалах справи відсутні та суду не надано доказів, що підтверджують відсутність у приміщеннях загальнобудинкового інженерного обладнання або відомостей про те, що до такого обладнання забезпечено окремий доступ.
З долучених до письмових пояснень документів свідчить наступне: згідно з характеристикою будинку, господарських будівель та споруд вбачається наявність інженерного обладнання, що виключає належність спірних приміщень до ізольованих приміщень в багатоквартирному будинку, що не належать до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна, а навпаки містить ознаки того, що спірні приміщення відносяться до допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_1 , які становлять неподільну частину житлового комплексу нарівні з конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку.
Будь-яких доказів перетворення приміщень у нежитлові матеріали справи не містять, а саме лише фактичне самовільне переобладнання таких приміщень з метою використання за іншим функціональним призначенням не змінює правового статусу цих приміщень.
Окрім того, той факт, що спірні приміщення були предметом договорів оренди, не змінює правового статусу спірних приміщень.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.08.2019 у справі № 914/843/17.
При цьому, суд звертає увагу на те, що правова позиція щодо відсутності правових підстав для прийняття до уваги зміни правового статусу приміщень з допоміжних на нежитлові через їх фактичне самовільне переобладнання (тобто за відсутності відповідних правовстановлюючих документів які б фіксували відповідне перетворення) викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів касаційного господарського суду від 08.04.2020 у справі № 915/1096/18, від 15.05.2019 у справі № 906/1169/17.
З огляду на обставини, встановлені судом, посилання відповідача та третьої особи-2, на ті обставини, що з наданих позивачем доказів неможливо дійти однозначного висновку про належність спірних приміщень до допоміжних, судом до уваги не приймаються, оскільки наданими позивачем документами підтверджується відсутність у будинку будь-яких нежилих приміщень, які за змістом положень ч. 3 п. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", повинні бути передані у комунальну власність.
При цьому, суд зауважує, що підвальні приміщення господарського призначення, є саме допоміжними приміщеннями в розумінні Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Як вбачається із експлікації до плану нежилих приміщень, вбудованих у житловий будинок АДРЕСА_1 технічного паспорту від 30.07.2018 року, площа приміщень групи 14 становить 52,5 кв.м., площа приміщень групи 14 А складає 12,7 кв.м.
Відповідно до відповіді Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 26.03.2024 року №109-109/Л-168 нежитлові приміщення підвалу 9,8 кв.м. та 2,9 кв.м., належать територіальній громаді міста Києва. Приміщення площею 31,9 кв.м. є технічним приміщенням та належить співвласникам будинку на праві спільної сумісної власності.
Підстав для прийняття рішення про реєстрацію права власності і виділення з загальної площі приміщень, що обліковуються на балансі, а саме площею 12,7 кв.м. і 52,5 кв.м. матеріали справи не містять та суду не надано.
Жодних розпорядчих документів Відповідача про виокремлення та ідентифікації спірних приміщень, з метою оформлення на них права власності матеріали справи не містять.
Відповідно до Акту Міністерства юстиції України за результатами проведення камеральної перевірки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державного реєстратора Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації м.Київ Кузори А.В., при перевірці відомостей Державного реєстру встановлено, що додаток № 10 до Рішення не містить відомостей про належність об`єкта нерухомого майна- нежитлових приміщень з №1 по №2 (група приміщень №14а) та приміщень з №1 по №8 (група приміщень №14), підвал літ «А» загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Таким чином, державним реєстратором Кузорою А.В. порушено вимоги статей 3,10,24 Закону, пункту 12,44 Порядку № 1127, оскільки державну реєстрацію проведено на підставі документів, які не давали змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Частиною 5 статті 140 Конституції України визначено, що питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Рішенням Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" затверджено перелік об`єктів комунальної власності громади міста Києва, що розміщені в Шевченківському районі.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Разом з цим, згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Відповідно до приписів статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.
У даному випадку, як встановлено судом за матеріалами справи, спірна реєстрація права власності на нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14) загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради відбулась на підставі рішення Київської міської ради №284/5096 від 02.12.2010 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" листа Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 19.09.2018 №30-12/9316, листа КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва №107 від 20.11.2019 року.
Відтак, оскільки судом встановлено, що нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14) загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є допоміжними приміщеннями житлового будинку, вони в силу закону є об`єктами права спільної власності співвласників вказаного житлового будинку і відповідно віднесення відповідачем вказаних приміщень до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади є неправомірним.
Відповідно до частини 1 статті 56 Цивільного процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.
Згідно п.2 ч.4 ст.6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники мають право: брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 цього Закону  управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.
П.1, 3 ч.2 цієї статті Закону передбачено, що до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про:1) розпорядження спільним майном багатоквартирного будинку, встановлення, зміну та скасування обмежень щодо користування ним; обрання уповноваженої особи (осіб) співвласників під час укладання, внесення змін та розірвання договору з управителем, здійснення контролю за його виконанням.
Як вбачається із протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку за місцезнаходженням АДРЕСА_1 від 31.03.2024 року, ОСОБА_1 уповноважено звернутися до Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, та, за потреби, в інші державні установи з вимогою перевірити законність реєстрації двох допоміжних підвальних приміщень будинку по АДРЕСА_1 площами 9,8 кв.м. та 2,9 кв.м. як нежитлові у власність територіальної громади міста Києва та повернути вищевказані приміщення у спільну власність власників квартир у будинку.
Таким чином, ОСОБА_1 наділена повноваженнями щодо здійснення представництва та захисту, в тому числі і у судовому порядку, законних прав та інтересів всіх співвласників квартир у цьому житловому будинку.
Зважаючи на наведене, спірні приміщення за своїми технічними та юридичними характеристиками входять до переліку допоміжних приміщень будинку та є призначеними для його обслуговування.
При цьому, суд звертає увагу на те, що нормами чинного законодавства не конкретизовано, якими саме доказами має доводитися належність приміщення до допоміжного.
Отже з урахуванням того, що спірні приміщення належать до допоміжних, а тому не можуть бути самостійним об`єктом права власності, як нежитлові приміщення, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (постанови від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц).
Разом з цим із встановлених судом обставин не убачається, що спірне нерухоме майно відчужувалось третім особам.
Зважаючи на обставини цієї справи, для захисту порушеного права позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог (за яким позивач у позовній заяві повинен вказати спосіб захисту, визначений Цивільним кодексом України) суперечить завданням цивільного судочинства щодо справедливого та неупередженого вирішення судом цивільних спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань, аби убезпечити особу повторно звертатись до суду за захистом своїх прав.
При цьому безпідставними є твердження представника відповідача щодо того, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту порушеного права з огляду на те, що за таких обставин повинен пред`являтися лише віндикаційний позов, з врахуванням нижченаведеного.
За змістом п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно , об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Відповідно до п.67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127, для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно належного власника.
КЦС ВС в ухвалі від 8 листопада 2023 року у справі № 757/26182/14 роз`яснив, що судові рішення в частині витребування з чужого незаконного володіння квартири є підставою державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачами відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо право власності на це нерухоме майно зареєстроване за відповідачем.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що за наявності державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем належним способом захисту є віндикаційний позов, а інші вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України, є неефективними. Зокрема, у постанові від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц виснувала про те, що: "У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22)). Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є його останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись для повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було надалі відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення позову про витребування майна до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених, зокрема, статтями 387 та 388 ЦК України".
Тобто судове рішення про витребування майна є підставою для реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за позивачем.
Отже, у випадку, якби право власності на допоміжні приміщення підлягало б державній реєстрації, належним способом захисту порушеного права позивача було б витребування майна з чужого незаконного володіння.
Однак відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиро наймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (включно з допоміжними), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку"  власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
За змістом ст.5 цього Закону державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.
За змістом ч.1, 4 ст.26-3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» адресою об`єкта нерухомого майна (далі - адреса) є унікальна структурована сукупність реквізитів, що використовуються для ідентифікації об`єкта та визначення місця його розташування на місцевості. Реквізитами адреси є:1) назва держави (Україна);2) назва адміністративно-територіальної автономії у складі України - для об`єктів, розташованих на території Автономної Республіки Крим;3) назва області (крім Автономної Республіки Крим, міст Києва та Севастополя);4) назва району - для населених пунктів районного підпорядкування;5) назва населеного пункту, а для об`єктів, розташованих за його межами, - назва найближчого населеного пункту (об`єднаної територіальної громади), розташованого у межах відповідного району (об`єднаної територіальної громади);6) назва гідрографічного, соціально-економічного, природно-заповідного або іншого подібного об`єкта (за наявності);7) назва вулиці, площі, майдану, шосе, проспекту, бульвару, алеї, провулку, узвозу тощо (далі - вулиця) (за наявності);8) номер об`єкта (будинку, будівлі, споруди);9) номер корпусу - для об`єктів, які складаються з декількох корпусів;10) номер квартири, гаражного боксу, машиномісця, іншого житлового та нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна (за наявності).
Відповідно до п.4 постанови КМУ від 12 травня 2023 р. № 488» Деякі питання проведення технічної інвентаризації» до об`єктів нерухомого майна, які підлягають технічній інвентаризації та на які за результатами технічної інвентаризації виготовляються інвентаризаційні справи, матеріали технічної інвентаризації і технічні паспорти належать:1) житлові будинки квартирного типу різної поверховості, житловий комплекс гуртожитку;2) квартири;3) жилі кімнати, жилі блоки та жилі секції у гуртожитках, кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах;4) житлові будинки садибного типу;5) виробничі будівлі, будівлі і споруди громадського та виробничого (зокрема сільськогосподарського) призначення та їх комплекси;6) нежитлові приміщення та групи нежитлових приміщень, які є самостійним об`єктом нерухомого майна; 7) садові та дачні будинки;8) гаражі, паркінги, машино-місця, які є самостійним об`єктом нерухомого майна;9) захисні споруди цивільного захисту (далі - захисні споруди) та споруди подвійного призначення із захисними властивостями захисних споруд (далі - споруди подвійного призначення);10) багатофункціональні будівлі для тримання засуджених та осіб, узятих під варту (блочного, казарменого та камерного типу установ виконання покарань та слідчих ізоляторів);11) об`єкти незавершеного будівництва, щодо яких набуто право на виконання будівельних робіт;12) господарські будівлі, які не є приналежністю до садибного, дачного або садового будинку;13) інженерні споруди та лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури;14) об`єкти нерухомого майна, що утворилися внаслідок поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки з об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли за результатами такого поділу, об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції закінчений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію.
Відповідно до п.1 Порядку присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єктам нерухомого майна , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 липня 2021 р. № 690 цей Порядок визначає процедуру присвоєння, зміни, коригування адрес об`єктів будівництва, будинків, будівель, споруд, окремих частин об`єкта, які є самостійними об`єктами права на нерухоме майно (квартир, гаражних боксів, машиномісць, інших житлових та нежитлових приміщень).
Оскільки окремі адреси допоміжним приміщенням за приписами вказаних нормативно-правових актів не присвоюються, вони не мають статусу самостійних об`єктів нерухомого майна
Правильність такої правової позиції підтверджується викладеним в постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 904/48/20, де зазначено зазначено наступне.
У свою чергу згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Судовому захисту в порядку статті 392 ЦК України підлягає право власності на окрему, самостійну річ, якою допоміжне приміщення, як приналежність (частина 1 статті 186 ЦК України) не є та не може бути в силу своєї правової природи.
Як було наведено вище, сам по собі статус спірного приміщення, як допоміжного, свідчить про автоматичне, в силу прямої норми закону, набуття власниками квартир в будинку права спільної сумісної власності на це приміщення. 
Верховний Суд відхиляє доводи скаржника та вважає правильними висновки судів по відмову в задоволенні позовної вимоги ОСББ про визнання права власності на допоміжне приміщення з тих підстав, що воно не є окремим об`єктом цивільних прав.
Відповідно до п. 2 рішення КСУ від 02.03.2004 № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_5 та інших громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України № 2482-12 та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього ж Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), Президент України у своєму листі до Конституційного Суду наголосив, що право власності на квартиру також означає право спільної власності на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, технічне обладнання тощо, що забезпечують обслуговування житлового комплексу та його використання. У процесі приватизації державного житлового фонду відчужуються не лише квартири, а й допоміжні приміщення. Тому момент виникнення права власності на квартиру є також моментом виникнення права спільної власності на допоміжні приміщення.
Отже, право спільної сумісної власності на спірні допоміжні приміщення у співвласників житлового багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 виникли в момент виникнення права власності на квартири.
Допоміжні приміщення будинку (підвали, горища, сходові клітини, кладові тощо) становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду. Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону (частина 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", частина 2 статті 382 ЦК України) і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками (у даному випадку - в особі позивача) будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав.
Згідно із Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для реєстрації права власності на майно необхідно надати документи, що підтверджують право власності на це майно.
Оскільки допоміжні приміщення не є окремими об`єктами нерухомого майна та належать до спільного майна багатоквартирного будинку, право власності на допоміжні приміщення як на окрему, самостійну річ не виникає, правовстановлюючі документи на них відсутні, а відтак і державній реєстрації таке право власності не підлягає.
Таким чином позивачем правильно обрано спосіб захисту свого порушеного права, в тому числі шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності.
Ч.2 ст.331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
Таким чином, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно має наслідком припинення такого права, без скасування державної реєстрації такого права порушене право позивача не буде відновлене, оскільки право власності позивача на спірні приміщення не вважатиметься припиненим.
Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок КЦС ВС щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).
Таким чином, винесення судом рішення про скасування державної реєстрації прав та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав призведе до відновлення порушених прав позивача.
За приписами частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Беручи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
В силу приписів ч.2-5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідачем в судовому засіданні заявлено про застосування строку позовної давності.
За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення суду.
За приписами статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 25.01.2023 року у справі № 209/3103/21.
Відповідно до ч.1 ст.262 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Про факт державної реєстрації права власності на спірні приміщення за Київською міською радою позивач дізналася із листа Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації № 109-109-Л-168 від 26.03.2024 року , а відтак строк позовної давності розпочав свій перебіг з наступного дня після отримання позивачем вказаного листа та станом на момент звернення до суду із позовом не сплив.
Проте, навіть, якщо погодитися з твердження представника відповідача про те, що вказаний строк розпочав свій перебіг з 02.11.2019 року (наступного дня з дня реєстрації за відповідачем права власності на спірні приміщення), строк позовної на момент звернення до суду із позовом не сплив з врахуванням наведеного нижче.
Пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки позовної давності продовжувалися спочатку- на період дії карантину, а пізніше- на весь період дії воєнного стану.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначено, що: «під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19),строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу,продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану».
Законом України № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав законної сили 04.09.2025, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключено, а відтак перебіг строків позовної давності на даний час поновлено.
Однак станом на момент звернення до суду із позовом, 07.08.2025 року вказаний строк не сплив, оскільки на момент введення карантину, що мало місце у березні 2020 року минуло лише 4 місяці такого строку, а з моменту введення карантину вказаний строк зупинився.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4680 грн. згідно квитанцій ID від 11.07.2025 року № 3888-9925-3198-4737 та № 3893-8241-6174-2374. 
Оскільки позов задоволено в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору в розмірі 4680 грн. відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача.
Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
На підтвердження понесення позивачем судових витрат пов`язаних із залученням оцінювача, надано Договір № 2025/44 від 04.07.2025 року про надання послуг з оцінки майна, укладений з ФОП ОСОБА_4 , відповідно до п. 1.3 якого розмирі оплати становить 400 грн, звіт про оцінку майна від 04.07.2025 року, рахунок № 2025/44 від 04.07.2025 року, платіжну інструкцію № 1.201096401.1 від 04.07.2025 року про оплату послуг судового експерта в розмірі 4000 грн. за проведення експертизи.
Суд вважає, що сплачені позивачкою кошти в сумі 4000 грн за проведення експертизи підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки.
Також позивачем понесено судові витрати, пов`язані із збиранням доказів у справі в розмірі 2 717 грн., зокрема отримання у КП «КМБТІ» інформації та документів на адвокатській запити, в підтвердження понесення яких позивачем подано замовлення № 5125 (А), № 5135 (А), № 5138 (А) Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», платіжну інструкцію № 21748463471 від 12.06.2025 року на суму 905,76 грн., квитанцію ID № 37177457168373 на суму 905,76 грн., квитанцію ID № 37177457168374 на суму 905,76 грн.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення вказані судові витрати в розмірі 2 717,28 грн.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузора Анна Віталіївна, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва», Шевченківська районна у м.Києві державна адміністрація про витребування майна та скасування рішення про державну реєстрацію права власності - задовольнити повністю.
Витребувати у Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; код ЄДРПОУ 22883141) нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14) підвал, літ.А, загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , підстава для державної реєстрації: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.11.2019 року Державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузори Анни Віталіївни, номер відомостей про речове право 35919966, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2053221780000.
Скасувати рішення Державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кузори Анни Віталіївни від 01.11.2019 року про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення з №1 по №2 (група приміщень №14а) та нежитлові приміщення з №1 по №8 (група приміщень №14), підвал, літ. А загальною площею 65,2 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , номер відомостей про речове право: 35919966, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2053221780000.
Стягнути з Київської міської ради (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, 36; код ЄДРПОУ 22883141) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 11 397,28 грн., в тому числі, витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 680 грн., витрати на збирання доказів в розмірі 2 717,28 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 4000 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 01.05.2026 року.

Суддя