ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 907/864/25	
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Іванчук С.В., судді Степанюк Н.Л., Ржепецький В.О., секретар судового засідання Федак В.В., розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни б/н від 01.05.2026 (вх. №01-05/1337/26 від 04.05.2026)
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 25.03.2026 (повне рішення складено 15.04.2026, суддя Д.Є Мірошниченко)
у справі 907/864/25
за позовом Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни, с. Грушово Тячівського району Закарпатської області
до відповідача-1 Комунальної установи "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, м. Ужгород
та до відповідача-2 Фізичної особи-підприємця Симодейко Віталія Михайловича, смт Тересва Тячівського району Закарпатської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 Закарпатської обласної ради, м. Ужгород,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 Комунального підприємства "Центральна районна аптека № 14 Закарпатського обласного виробничого об`єднання "Фармація", м. Тячів Закарпатської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 Акціонерне товариство "Прозорро. Продажі", м. Київ,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Фізичної особи-підприємця Варганич Миколи Миколайовича, Закарпатська обл., Тячівський район, смт Тересва,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 Фізичної особи-підприємця Онуфрій Ганни Антонівни, Закарпатська обл., Тячівський район, смт Тересва,
про визнання недійсним результату аукціону та договору оренди
За участю представників сторін:
від відповідача-1: Склярова Тетяна Андріївна (в режимі відеоконференції)
від інших учасників: не з`явились 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви та оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Фізична особа-підприємець Кадар Оксана Василівна звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою до Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та до фізичної особи-підприємця Симодейко Віталія Михайловича, в якій просить суд визнати недійсними результати електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830, що відбувся 27.07.2022 щодо будівлі аптеки №29 загальною площею 447,76 кв.м за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вул. Народна, 87 (протокол електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.2022) та визнати недійсним договір оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022, сторонами якого є Комунальна установа «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та фізична особа-підприємець Симодейко Віталій Михайлович, укладений щодо будівлі аптеки № 29 з усіма змінами, доповненнями та додатками.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок незаконних, на думку позивача, дій Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та Закарпатської обласної ради щодо організації та проведення оспорюваного електронного аукціону № LLE001-UA-20220720-25830, що відбувся 27.07.2022 (протокол електронного аукціону від 01.08.2022) щодо права оренди будівлі аптеки №29 загальною площею 447,76 кв.м за адресою: Закарпатська обл., Тячівський р-н, смт Тересва, вул. Народна, 87, та укладення за результатом такого аукціону Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради (як орендодавцем) з Симодейко Віталієм Михайловичем договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022, були порушені права позивачки як діючого на час проведення такого аукціону орендаря приміщення у будівлі аптеки №29 за вказаною адресою за чинним договором оренди, який неодноразово пролонговувався.
Рішенням господарського суду Закарпатської області від 25.03.2026 у задоволенні позовних вимог відмолено повністю.
Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, дійшов таких висновків:
- підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу; таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17);
- враховуючи, що об`єктом оренди за договором оренди від 12.01.2007 є нерухоме майно (частина будівлі аптеки) до застосування у спірних правовідносинах підлягають також і положення §4 Глави 58 ЦК України "Найм будівлі або іншої капітальної споруди", відповідно до частини 1 статті 795 ЦК України якої (в редакції на час укладення договору оренди від 12.01.2007) передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором;
- пунктом 10.1 договору оренди від 12.01.2007 сторонами визначено строк дії договору два роки і одинадцять місяців та визначено початок перебігу такого строку з 01.01.2007, що відповідає диспозиції частини 3 статті 631 ЦК України, а відтак, суд доходить переконливого висновку, що в спірних правовідносинах строк дії договору оренди від 12.01.2007 починає свій перебіг з 01.01.2007 та, відповідно, перший період його чинності становить з 01.01.2007 по 30.11.2009;
- з урахуванням встановлених судом обставин щодо початку строку дії договору з 01.01.2017, положень пункту 10.6. договору, яким визначено можливість продовження строку дії договору на той самий строк та на тих же умовах за відсутності заперечень однієї із сторін та беручи до уваги, що суду не надано доказів наявності таких заперечень, слід дійти висновку, що договір оренди від 12.01.2017 неодноразово продовжувався за «мовчазною згодою», зокрема договір діяв з 01.01.2007 по 30.11.2009, з 01.12.2009 по 31.10.2012, з 01.11.2012 по 30.09.2015, з 01.10.2015 по 31.08.2018 та з 01.09.2018 по 31.07.2021;
- порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом від 10.04.1992 № 2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону від 03.10.2019 № 157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України від 03.10.2019 № 157-IX (означений висновок щодо застосування норм права в спірних правовідносинах наведений у постанові Верховного Суду від 05.09.2023 № 914/2233/22);
- Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX не передбачає такої підстави для продовження дії договору оренди як «мовчазна згода», натомість вимагає від орендаря вчинити юридично значимі дії, а саме, звернутись з заявою про продовження договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, та надати звіт про оцінку майна;
- позивачкою не надано суду будь-яких доказів звернення до відповідача-1 (або особи, яку ФОП Кадар О.В. вважала дійсним орендодавцем), який би свідчив про добросовісний намір орендаря за договором реалізувати право продовжити користування об`єктом оренди за договором у встановленому Законом № 157-IX порядку шляхом укладення нового договору за результатами проведення аукціону, а відтак, з урахування наведених вище норм права та з огляду на встановлені обставини справи, суд доходить переконливого висновку, що Договір оренди від 12.01.2007 припинив свою дію 31.07.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій), а правова підстава користування позивачкою орендованим майном з 01.08.2021 – відсутня;
- враховуючи відсутність порушеного права (інтересу) позивачки внаслідок укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022 (у зв`язку із відсутністю будь-якої правової підстави для користування позивачкою спірним орендованим майном), наведене є достатньою та самостійною підставою для відмови у цій частині позову у даній справі.
Короткий зміст вимог та узагальнених доводів учасників справи.
Фізична особа-підприємець Кадар Оксана Василівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 25.03.2026 у справі №907/864/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення ухвалене без з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач покликається на такі доводи:
- позивачка орендує комунальне майно - приміщення аптеки № 29 у селі Тересва Тячівськського району на підставі договору оренди від 12.01.2007 та акту про передачу майна від 30.09.2008; договір оренди є реальним та визначається як такий, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії (позиція узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17);
- між сторонами не існувало заперечень щодо продовження оренди на тих самих умовах, а тому строк користування продовжувався: перший строк користування майном становить: 30.09.2008 - 30.08.2011; другий строк користування майном становить: 30.08.2011 - 30.07.2014; третій строк користування майном становить: 30.07.2014 - 30.06.2017; четвертий строк користування майном становить: 30.06.2017 - 30.05.2020; п`ятий строк користування майном становить: 30.05.2020 - 30.04.2023;
- відносно договорів оренди комунального майна, строк користування за якими спливав до 01.07.2020, - застосовуються умови та порядок пролонгації, які існували до моменту введення в дію нового закону (Закон України № 2269-XII); четвертий строк користування майном спливав 30.05.2020, а відтак він був продовжений сторонами на наступний період до 30.04.2023 за порядком, який існував до введення в дію нового закону; 
- постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» встановлено, що договори оренди комунального майна, строк дії яких завершується у період воєнного стану, вважаються продовженими на період дії воєнного стану та протягом 4 місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану; для продовження договору оренди на строк, передбачений цим пунктом, заява орендаря та окреме рішення орендодавця не вимагаються;
- позивачка розраховувала, що за наслідком припинення строку користування (4 місяців по завершенні війни) орендодавець або уповноважений Закарпатською обласною радою суб`єкт компенсує вартість невід`ємних покращень, або дозволить позивачці оформити право власності на спірне майно; 
- порушено право позивачки на приватизацію об`єкта оренди на підставі ст. 18 ЗУ «Про приватизацію державного та комунального майна»;
- організація, проведення аукціону, визначення істотних та інших умов договору оренди, публікація оголошення про аукціон та його умови, прийняття рішень на його забезпечення, визначення його переможця, укладення з ним договору оренди, підписання акту передачі майна вчинено комунальною установою та комісією комунальної установи на підставі підзаконних актів Закарпатської обласної ради, які у частині уповноваження на такі дії цих суб`єктів суперечили законам та Конституції України, що вже підтверджено Верховним Судом;
- рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 за позовом Закарпатської обласної ради у справі № 907/706/17 встановлено, що дійсна площа будівлі аптеки №29 - 377,7 кв.м.; цим рішенням суду за обласною радою визнано право власності на спірне майно; натомість, аукціон проведено, а договір укладено щодо будівлі площею 447,76 кв.м., а отже рішення щодо такого аукціону та його результатів - є нікчемними.
- позивачкою викладено додаткові аргументи, зокрема що аукціон проведено, а договір укладено щодо об`єкту самочинного будівництва у зв`язку з невідповідністю площі переданого в оренду майна; перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків, на балансі комунальної установи не свідчить про наявність у неї речового права на таке майно, оскільки баланс є формою бухгалтерського обліку та не є підставою набуття майна у власність; на балансі комунальної установи незаконно обліковано усе нерухоме майно громад Закарпатської області; комунальна установа вправі передавати нерухоме майно в оренду, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одну установу; аукціон є незаконним та проведеним з порушенням вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку передачі майна в оренду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 наводить такі аргументи на спростування доводів скаржника:
- доводи позивачки про незаконність аукціону та нікчемність договору оренди спрямовані не на захист порушеного права, а на створення правових підстав для подальшого безпідставного утримання та використання майна територіальної громади після припинення законних підстав для такого користування;
- у позовній заяві фактично не зазначено, яке саме конкретне право позивача порушено, у чому полягає його порушення, якими саме діями відповідачів таке право порушене та яким чином його може бути відновлено шляхом задоволення заявлених позовних вимог;
- факт здійснення позивачем господарської діяльності за певною адресою, наявність ліцензії, обладнання, клієнтської бази чи тривалого користування приміщенням не створює речового та виключного права на відповідний об`єкт комунальної власності та не виключає можливості передачі такого майна в оренду в порядку, передбаченому Законом України «Про оренду державного та комунального майна»;
- коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а з вимогою про застосування наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи таку вимогу його нікчемністю (аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц; від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19; від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 ; від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19);
- для встановлення моменту закінчення строку дії договору оренди має значення не початок користування майном, як хибно стверджує апелянт, а строк дії договору;
- сам факт визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним не спричиняє автоматичної недійсності правочинів, актів або інших юридичних наслідків, що виникли під час його чинності; рішення про не чинність нормативного акта має перспективну дію (ex nunc), а питання правомірності конкретних індивідуальних актів чи правочинів підлягає самостійній оцінці з урахуванням принципу правової визначеності;
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-2 наводить такі аргументи на спростування доводів скаржника:
- договір оренди нерухомого майна аптеки № 29 № 05-07-01/88, укладений 19.08.2022 року між Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та Симодейко Віталієм Михайловичем є законним, що підтверджено як матеріалами справи так і постановою Закарпатського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у справі № 307/4428/22;
- позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів; підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу; таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17); 
- позивачкою не надано суду будь-яких доказів звернення до відповідача-1 (або особи, яку ФОП Кадар О.В. вважала дійсним орендодавцем), який би свідчив про добросовісний намір орендаря за договором реалізувати право продовжити користування об`єктом оренди за договором у встановленому Законом № 157-IX порядку шляхом укладення нового договору за результатами проведення аукціону, а відтак договір оренди від 12.01.2007 припинив свою дію 31.07.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій), а правова підстава користування позивачкою орендованим майном з 01.08.2021 – відсутня;
Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2026 апеляційну скаргу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Іванчук С.В., члени колегії судді Степанюк Н.Л., Ржепецький В.О.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 року залишено без руху апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни. Встановлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху для усунення зазначених в ухвалі недоліків.
Через систему Електронний суд, подано заяву про усунення недоліків (вх № 01-04/4255/26 від 21.05.26).
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни б/н від 01.05.2026 (вх. №01-05/1337/26 від 04.05.2026) на рішення Господарського суду Закарпатської області від 25.03.2026 у справі №907/864/25. Розгляд справи призначено на 16.06.2026. Враховуючи вимоги ст.197 ГПК України про участь в режимі відеоконференції в судовому засіданні, за відсутності клопотання про призначення усіх судових засідань в режимі відеоконференції, задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни про проведення судового засідання 16.06.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів. 
03.06.2026 відповідач-2 подав відзив (вх.01-04/4750/26 від 04.06.2026), в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.
05.06.2026 відповідач-1 подав відзив (вх.01-04/4788/26), в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення залишити без змін.
Ухвалою суду від 16.06.26р. клопотання представника Закарпатської обласної ради – Сигідіна Олега Ігоровича (вх. №01-04/5078/26 від 15.06.2026) про участь у судовому засіданні 16.06.26р. в режимі відеоконференції залишено без розгляду .
16.06.2026 представник скаржника подав клопотання про відкладення розгляду справи, зокрема у зв`язку із необхідністю вжиття заходів щодо виявлення актуального статусу Комунального підприємства «Центральна районна аптека № 14» та встановлення наявності чи відсутності правонаступників. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 16.06.2026, враховуючи неявку представників учасників справи, з метою забезпечення принципу змагальності, а також з метою забезпечення реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків, з урахуванням поданого позивачем клопотання, розгляд справи відкладено на 30.06.2026, про що також зазначено у протоколі судового засідання.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 23.06.2026 задоволено заяву представника відповідача Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради (вх. №01-04/5343/26 від 23.06.2026) – Склярової Тетяни Андріївни, ухвалено провести судове засідання, призначене на 30.06.2026 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
25.06.26р. на адресу суду через систему діловодства Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради долучено документи в підтвердження особи представника, який прийматиме участь у судовому засіданні 30.06.2026 в режимі відеоконференції.
Жодних інших заяв чи клопотань, до та під час судового засідання 30.06.26р., в тому числі про відкладення, про проведення судового засідання 30.06.26р. в режимі відеоконференції на адресу суду не поступало та в системі діловодства станом на час проведення судового засідання не зареєстровано.
У судовому засіданні 30.06.2026 представник відповідача-1 проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечив, просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Інші учасники явки представників в судове засідання не забезпечили. Явка представників учасників справи у судові засідання обов`язковою не визнавалася. 
Копії ухвал суду від 11.05.26р, від 26.05.2026, від 16.06.26р. надіслано учасникам справи, що підтверджується списками розсилки поштової кореспонденції та доставлені до електронних кабінетів учасників справи, що підтверджується довідками про доставку ухвал суду до електронних кабінетів учасників справи та отримано позивачем (апелянтом), відповідачем 2 третьою особою 2 поштовою рекомендованою кореспонденцією згідно поштових повідомлень із трекінгами пошти №068095530323, 068103184553, 068103187870, 068113976580, 068113972690, 068113975303, 068103186424.
Відповідно до ч. 12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Виходячи із норм ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України, своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Зважаючи на те, що явка сторін у справі обов`язковою не визнавалась, участь судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, матеріали справи є достатніми для перевірки правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційну скаргу може бути розглянуто за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні 30.06.2026, оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
12.01.2007 між Комунальним підприємством Центральною районною аптекою № 14 м. Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація» (орендодавець) та ФОП Кадар О.В. (орендар) укладено договір оренди приміщень, частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об`єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, за умовами якого орендодавець передає, а орендар, в свою чергу, приймає в строкове платне користування окреме індивідуальне майно приміщення в аптеці № 29, площею 100,25 м.кв., розташоване в смт. Тересва, вул. Народна, 98 на 1-у поверсі (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі Комунального підприємства Центральної районної аптеки № 14 м. Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація» (пункт 1.1 договору).
Право комунальної власності Закарпатської обласної ради на будівлю аптеки № 29, що розташована в смт. Тересва, вул. Народна, 87 підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 411334421), а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 217433266).
Згідно з пунктом 2.2 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Майно залишається спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області, а орендар користується ним протягом строку оренди.
Відповідно до акта прийому-передачі №1 від 30.05.2007 частина приміщення аптеки № 29, площею 41,6 м.кв. в смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 98, - передана орендарю в користування за договором.
Інша частина приміщення аптеки №29 в смт. Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 98, площею 58,65 м.кв. передана Орендодавцем Орендарю в користування за Договором 30.09.2008, про що сторонами Договору складено Акт прийому-передачі № 2 від 30.09.2008.
Відповідно до п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на два роки і одинадцять місяців, що діє з 01.01.2007.
У разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну цього договору, після закінчення строку його чинності, протягом одного місяця, договір вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п. 10.6 договору).
Положеннями п. 10.8 договору визначено, що чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його укладено.
За змістом пунктів 2.4, 2.5 договору у разі припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцю (балансоутримувачу) аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим договором. Майно вважається поверненим орендодавцем (балансоутримувачу) з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі.
Обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.
Обов`язок орендаря повернути орендодавцю орендоване майно у разі припинення або розірвання договору визначено також і в пункті 5.7 договору.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.11.2017 у справі №907/706/17 задоволено позовні вимоги Закарпатської обласної ради та, зокрема, визнано право спільної власності територіальної громади сіл, селищ, міст Закарпатської області на будівлю аптеки № 29 загальною площею 377,7 кв.м., яка розташована за адресою: смт. Тересва, вул. Народна, 87.
За встановленими судом першої інстанції у справі обставинами позивачу на підставі договору оренди від 12.01.2007 фактично передано в користування частину будівлі Аптеки №29, яка знаходиться за адресою: смт Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87, тоді як зазначення в самому Договорі номеру будинку, за яким знаходиться аптека № 29 (вул. Народна, 98), є помилковим, а означена Аптека № 29 ніколи за такою адресою не знаходилася.
Наведена обставина додатково підтверджується наданими позивачем листами Тересвянської селищної ради від 15.03.2024 № 05-32/347, від 16.05.2024 № 05-22/578 відповідно до змісту яких ФОП Кадар О.В. здійснює господарську діяльність у приміщенні будівлі Аптеки № 29 за адресою смт Тересва Тячівського району Закарпатської області, вул. Народна, 87, рішенням від 30.08.2011 № 95 органом місцевого самоврядування погоджено ФОП Кадар О.В. здійснення відповідної господарської діяльності в приміщенні Аптеки № 29 за означеною адресою та з того часу органом місцевого самоврядування не приймалося рішень про упорядкування нумерації або інших рішень, які б передбачали зміну назви вулиці чи номеру будівлі, а в смт Тересва розташована тільки одна Аптека за № 29, яка розташована по вулиці Народна, 87.
16.11.2021 відбувся електронний аукціон №LLE001-UA-20211020-59665 на право оренди будівлі Аптеки № 29 загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вулиця Народна, 87, переможцем якого визначено Кузьму Василя Васильовича, з яким Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради 30.11.2021 укладено договір оренди за № 05-07-01/153 та цього ж дня підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди.
30.06.2022 між Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та Кузьмою В.В. укладено угоду, якою достроково розірвано договір оренди комунального майна області № 05-07-01/153 від 30.11.2021 та цього ж дня підписано акт приймання-передачі об`єкта з оренди.
Рішенням комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, оформленого протоколом засідання комісії №312 від 18.07.2022, затверджено умови оренди щодо будівлі аптеки № 29 загальною площею 447,76 м.кв., зокрема, щодо стартової орендної плати, її індексації, строку договору, розміру кроку аукціону тощо та постановлено опублікувати оголошення про проведення електронного аукціону щодо означеної будівлі аптеки № 29.
Рішенням комісії з питань оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області Комунальної установи «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради, оформленого протоколом засідання комісії № 317 від 01.08.2022, відмовлено у затвердженні протоколу електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 27.07.2022 щодо передачі в оренду будівлі аптеки № 29 загальною площею 447,76 кв.м. у зв`язку з відмовою переможцем електронного аукціону Зябрової О.І. від підписання протоколу.
27.07.2022 проведено новий аукціон № LLE001-UA-20220720-25830.
19.08.2022 укладено договір оренди №05-07-01/88 за результатами електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 з іншим учасником, який подав наступну за величиною цінову пропозицію - Симодейком Віталієм Михайловичем.
Згідно з пунктом 1.1 договору оренди комунального майна області (майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області) № 05-07-01/88 від 19.08.2022, укладеного за результатами електронного аукціону згідно з протоколом електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.2022 між Комунальною установою "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, як орендодавцем та Симодейком В.М., як орендарем, останньому передано в строкове платне користування будівлю аптеки № 29, загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вулиця Народна, 87 та 19.08.2022 сторонами даного договору підписано Акт приймання-передачі Об`єкта оренди.
Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. 
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
В контексті завдань господарського судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов для реалізації встановленого вказаними вище нормами права.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і на захист яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (постанови Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 19.05.2026 у справі №906/275/24).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (пункт 192 рішення у справі "Scordino v. Italy (№ 1)" від 29.03.2006, заява №36813/97; пункт 45 рішення у справі "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany" від 12.07.2001, заява № 42527/98).
Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення / підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та / або оспорювання його прав та інтересів.
Водночас підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.09.2022 у справі № 916/144/17.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, залежно від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30.04.2024 у справі №910/7464/23, від 29.08.2023 у справі №910/5958/20, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 04.12.2019 у справі №910/15262/18 тощо). Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Схожий за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Предметом спору у цій справі є вимоги ФОП Кадар Оксани Василівни про визнання недійсними результатів електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 27.07.2022 щодо передачі в оренду будівлі аптеки №29 загальною площею 447,76 кв.м за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт. Тересва, вул. Народна, 87, а також про визнання недійсним, укладеного за результатами такого аукціону, договору оренди нерухомого майна №05-07-01/88 від 19.08.2022, укладеного між Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та ФОП Симодейком Віталієм Михайловичем.
Щодо визнання недійсними результатів електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 27.07.2022 та укладеного за результатами такого аукціону, договору оренди нерухомого майна №05-07-01/88 від 19.08.2022, належить зазначити таке.
Питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).
Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого у статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Диспозитивність - це один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 19.05.2026 у справі №917/11/25).
У процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). 
Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19.
Суд повинен з`ясувати, чи існує у позивача право або законний інтерес, чи мало місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем, а також чи є обраний спосіб захисту належним та ефективним для поновлення такого права чи інтересу. У разі відсутності хоча б однієї із зазначених умов у позові слід відмовити (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 14.06.2019 у справі №910/6642/18).
Якщо торги завершуються оформленням договору купівлі-продажу, то оскаржити можна договір, а вимоги про визнання недійсними торгів (аукціону) та протоколу електронного аукціону не є належними та ефективними способами захисту (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26.11.2025 у справі №612/205/23).
Колегія суддів встановила, що оспорювані позивачкою результати електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830, оформлені протоколом електронного аукціону від 01.08.2022, за наслідками якого 19.08.2022 між відповідачами укладено договір оренди нерухомого майна №05-07-01/88 щодо будівлі аптеки №29.
За таких обставин саме договір оренди, укладений за результатами проведення аукціону, може бути належним предметом оскарження, тоді як вимога про визнання недійсними результатів електронного аукціону та відповідного протоколу не є належним та ефективним способом захисту, що є самостійною підставою для відмови у її задоволенні.
Щодо визнання недійсним укладеного за результатами такого аукціону, договору оренди нерухомого майна №05-07-01/88 від 19.08.2022, укладеного між Комунальною установою «Управління спільною власністю територіальних громад» Закарпатської обласної ради та ФОП Симодейком Віталієм Михайловичем належить зазначити, що оспорення правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорення правочину, рецисорний позов). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2026 у справі №910/6654/24).
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду (далі- ВПВС) в пункті 55 постанови від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття “заінтересована особа” такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.
За результатами розгляду спору про визнання правочину недійсним вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено (пункт 29 постанови КГС ВС від 15.05.2025 у справі №910/1767/24).
З урахуванням заявлених у справі позовних вимог та заперечень проти позову, предметом розгляду судом є, зокрема, встановлення наявності чи відсутності підстав для користування позивачем приміщенням площею 100,25 кв.м., що знаходяться на першому поверсі будівлі, аптеки № 29 за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вул. Народна, 87 та наявність у зв`язку з цим порушеного права позивача внаслідок укладення відповідачами-1, -2 оспорюваного у цій справі договору оренди комунального майна області (майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області) №05-07-01/88 від 19.08.2022.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.01.2007 Комунальним підприємством Центральною районною аптекою № 14 м. Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація» (орендодавець) та ФОП Кадар О.В. (орендар) укладено договір оренди приміщень, частини будівель, споруд та іншого окремого індивідуально визначеного майна об`єктів, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області .
Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар, в свою чергу, приймає в строкове платне користування окреме індивідуальне майно приміщення в аптеці № 29, площею 100,25 м.кв., розташоване в смт. Тересва, вул. Народна, 98 на 1-у поверсі (будинку, приміщення, будівлі), що знаходиться на балансі Комунального підприємства Центральної районної аптеки № 14 м. Тячів Закарпатського обласного виробничого об`єднання «Фармація».
Згідно з пунктом 2.2 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Майно залишається спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст області, а орендар користується ним протягом строку оренди.
Відповідно до п. 10.1 договору, цей договір укладено строком на два роки і одинадцять місяців, що діє з 01.01.2007.
У разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну цього договору, після закінчення строку його чинності, протягом одного місяця, договір вважається продовженим на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (п. 10.6 договору).
За змістом статтей 251-254 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Відповідно до приписів статті 631 ЦК України (в редакції на час укладення договору оренди від 12.01.2007) строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України в редакції на час укладення договору оренди від 12.01.2007).
За змістом частини 1 статті 763 ЦК України (в редакції на час укладення договору оренди від 12.01.2007) договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 795 ЦК України (в редакції на час укладення договору оренди від 12.01.2007) передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) момент укладення сторонами договору пов`язується з досягненням сторонами домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.
З огляду на вищенаведене, доводи скаржника про те, що договір оренди від 12.01.2007 вважається укладеним з моменту передачі майна за актом приймання-передачі від 30.09.2008, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки пунктом 10.1 договору сторони прямо погодили строк його дії на два роки і одинадцять місяців, що діє з 01.01.2007.
При цьому, як правильно зазначено місцевим господарським судом, за встановлених обставин немає підстав вважати, що початок строку дії договору оренди від 12.01.2007 обраховується з дати передання об`єкту оренди в оренду, позаяк протилежне зазначено в самому договорі, а пунктом 2.2 договору врегульовано початок строку користування майном орендарем, що не є тотожним строку дії договору. Позивач помилково ототожнює строк дії договору оренди, який сторонами договору від 12.01.2007 чітко визначений 2 роки 11 місяців, починаючи з 01.01.2007 та строк користування орендованим майном, який пов`язується з датою фактичного отримання майна в оренду та, з настанням якого в орендаря виникає право володіння та користування орендованим майном, обов`язок сплачувати орендну плату тощо. Тобто, з моменту фактичного отримання об`єкта оренди в оренду в орендаря виникають встановлені договором оренди права та обов`язки, пов`язані з безпосереднім користуванням об`єктом оренди.
Відтак, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, про те що договір оренди від 12.01.2017, з урахуванням встановлених судом обставин щодо початку строку дії Договору з 01.01.2017, положень пункту 10.6. Договору, яким визначено можливість продовження строку дії договору на той самий строк та на тих же умовах за відсутності заперечень однієї із сторін, що договір оренди від 12.01.2017 неодноразово продовжувався за "мовчазною згодою", зокрема договір діяв з 01.01.2007 по 30.11.2009, з 01.12.2009 по 31.10.2012, з 01.11.2012 по 30.09.2015, з 01.10.2015 по 31.08.2018 та з 01.09.2018 по 31.07.2021.
У розділі "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 03.10.2019 № 157-IX «Про оренду державного та комунального майна» (далі Закон від 03.10.2019 № 157-IX) передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм). При цьому Закон від 10.04.1992 № 2269-XII втрачає чинність з дня введення в дію цього Закону від 03.10.2019 № 157-IX.
Відповідно до п. 2 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону від 03.10.2019 №157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом від 10.04.1992 № 2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону від 03.10.2019 № 157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України від 03.10.2019 № 157-IX (висновок щодо застосування норм права в спірних правовідносинах викладено у постанові Верховного суду від 05.09.2023 № 914/2233/22).
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX встановлено, що продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною 2 цієї статті.
Згідно із ч. 2 цієї ж статті без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою ст. 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою ст. 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.
Згідно з частиною 3 цієї ж статті договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.
Аналогічні за змістом положення містяться в пункті 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (надалі Порядок).
За частинами 4, 5 статті 18 Закону № 157-IX рішення про продовження договору оренди комунального майна, передбаченого частиною 2 цієї статті, та рішення про відмову у продовженні договору оренди комунального майна приймаються орендодавцем або представницьким органом місцевого самоврядування чи визначеними ним органами у випадках, встановлених рішенням представницького органу місцевого самоврядування. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною 4 цієї статті, за умови їх прийняття орендодавцем, становить 30 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря. Граничний строк прийняття рішень, передбачених частиною 4 цієї статті, за умови їх прийняття або погодження представницьким органом самоврядування чи визначеними ним органами, становить 60 календарних днів з дати отримання заяви і документів від орендаря.
Згідно з частиною 7 цієї статті договори, що продовжуються відповідно до частини 2 цієї статті, продовжуються на тих самих умовах, на яких були укладені договори оренди, що продовжуються, з урахуванням вимог цього Закону та Порядку передачі майна в оренду.
Отже, Закон № 157-IX не передбачає такої підстави для продовження дії договору оренди як "мовчазна згода", натомість вимагає від Орендаря вчинити юридично значимі дії, а саме, звернутись з заявою про продовження договору не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, та надати звіт про оцінку майна.
Орендар має завчасно продемонструвати наявність у нього наміру продовжити користування майном шляхом надсилання орендодавцю відповідної заяви. Орієнтуючись на наявність чи то відсутність своєчасного повідомлення про такий намір, орендодавець отримує можливість належно спланувати подальші дії у зв`язку зі спливом строку договору оренди, зокрема, продовжити договір оренди за результатами проведення аукціону, що відповідає спрямованості законодавчих змін на забезпечення конкурентних засад передачі в оренду та максимальної ефективності використання комунального майна. Вказаний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі №914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22 та суд вважає необхідним його застосування у спірних правовідносинах.
Орендодавець отримує можливість продовжити договір оренди за результатами проведення аукціону, що відповідає спрямованості законодавчих змін на забезпечення конкурентних засад передачі в оренду та максимальної ефективності використання комунального майна (висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі №914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22).
Покладення на орендаря обов`язку з надсилання заяви про продовження договору оренди відповідно до абзацу 4 частини сьомої статті 18 Закону від 03.10.2019 № 157-IX (разом зі звітом про оцінку майна та рецензію на цей звіт) до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 916/2469/21, від 18.07.2023 у справі №914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22, від 26.09.2023 у справі № 916/2237/22).
Суду не надано доказів звернення до відповідача-1 (або особи, яку ФОП Кадар О.В. вважала дійсним Орендодавцем), який би свідчив про добросовісний намір Орендаря за договором реалізувати право продовжити користування об`єктом оренди за Договором у встановленому Законом № 157-IX порядку шляхом укладення нового договору за результатами проведення аукціону.
Відтак, твердження скаржника про те, що строк користування майном продовжувався до 30.04.2023 на підставі «мовчазної згоди» сторін не відповідає вимогам чинного законодавства. Суд першої інстанції правильно встановив, що після введення в дію Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №157-IX продовження договорів оренди комунального майна здійснюється виключно у порядку, визначеному цим Законом, який не передбачає автоматичного продовження договору за «мовчазною згодою» сторін. При цьому позивачкою не надано жодних доказів звернення до орендодавця із заявою про продовження договору у визначений законом строк.
Відтак, з урахуванням наведених вище норм права та з огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції дійшов переконливого висновку, що договір оренди від 12.01.2007 припинив свою дію 31.07.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій), тому правова підстава користування позивачем орендованим майном після припинення дії договору відсутня.
Посилання на постанову Кабінету Міністрів України №634 від 27.05.2022 є безпідставними, оскільки зазначена постанова поширюється виключно на договори оренди, які були чинними на момент введення воєнного стану або строк дії яких закінчувався у період воєнного стану. Натомість договір оренди позивачки припинив свою дію 01.08.2021, тобто до введення воєнного стану та до набрання чинності зазначеною постановою.
Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини у справі, не надання доказів звернення до відповідача-1 (або особи, яку ФОП Кадар О.В. вважала дійсним Орендодавцем), який би свідчив про добросовісний намір Орендаря за Договором реалізувати право продовжити користування об`єктом оренди за Договором у встановленому Законом № 157-IX порядку шляхом укладення нового договору за результатами проведення аукціону, припинення дії договору оренди від 12.01.2007 з 31.07.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій), та у зв`язку із чим відсутні правові підстави для користування спірним об`єктом оренди, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення права чи інтересу позивача оспорюваним договором оренди.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність порушеного права (інтересу) позивача внаслідок укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 договору оренди нерухомого майна № 05-07-01/88 від 19.08.2022 зокрема у зв`язку із припиненням дії договору та відсутністю правової підстави для користування позивачкою спірним орендованим майном після припинення дії договору, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначив, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором.
Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22, пункт 154), згідно з якою якщо на виконання спірного правочину сплачені кошти або передане інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини першої статті 216, статті 387, частин першої, третьої статті 1212 ЦК України).
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, у якій об`єднана палата також зазначила, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача. Водночас, у випадку звернення прокурора в інтересах держави з позовом про визнання недійсним виконаного/частково виконаного договору про закупівлю без заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, виключається як необхідність дослідження господарськими судами наслідків визнання договору недійсним для держави як позивача, так і необхідність з`ясування того, яким чином будуть відновлені права позивача, зокрема, обставин можливості проведення реституції, можливості проведення повторної закупівлі товару (робіт, послуг) у разі повернення відповідачем коштів, обов`язку відшкодування іншій стороні правочину вартості товару (робіт, послуг) чи збитків, оскільки обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові".
Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Визнання недійсним виконаного договору без вимоги про застосування наслідків недійсності правочину є неефективним способом захисту та є підставою для відмови у позові. Правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.07.2024р у справі 926/900/22.
Як встановлено судом першої інстанції згідно з пунктом 1.1 договору оренди комунального майна області (майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області) № 05-07-01/88 від 19.08.2022, укладеного за результатами електронного аукціону згідно з протоколом електронного аукціону №LLE001-UA-20220720-25830 від 01.08.2022 між Комунальною установою "Управління спільною власністю територіальних громад" Закарпатської обласної ради, як Орендодавцем та Симодейком В.М., як Орендарем, останньому передано в строкове платне користування будівлю аптеки № 29, загальною площею 447,76 м.кв. за адресою: Закарпатська область, Тячівський район, смт Тересва, вулиця Народна, 87 та 19.08.2022 сторонами даного договору підписано Акт приймання-передачі Об`єкта оренди.
При цьому, обґрунтовуючи порушення прав позивача, як заінтересованої особи позивач визначив предметом спору лише вимогу про визнання оспорюваного договору недійсним та не заявлено вимог про повернення майна яке є об`єктом оренди оспорюваного договору. Заявлення позивачем позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не приводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення майна.
Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)), що в свою чергу виключає як необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника, так і необхідність подальшого дослідження підстав для визнання недійсним договору як оспорюваного правочину чи для встановлення його вірогідної нікчемності, надання правової оцінки доводам скаржника в частині незаконності набуття Товариством права користування земельною ділянкою комунальної власності в порядку, передбаченому статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України тощо (схожі за змістом висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (пункт 77), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148), від 05.07.2023 у справі №910/15792/20 (пункт 8.18) та в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від15.03.2024 у справі № 904/192/22 (пункт 43)).
Відтак, зважаючи на недоведеність порушення права чи інтересу позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові, суд першої інстанції підставно не надавав оцінки, іншим обставинам, які зазначені позивачем як підстави даного позову.
Враховуючи дані обставини, додаткові доводи апеляційної скарги, зокрема щодо незаконності організації та проведення аукціону, наявності порушень при формуванні технічної документації та визначенні площі об`єкта також не спростовують висновку суду першої інстанції про відсутність у позивача порушеного права чи законного інтересу. 
Окрім цього, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо покликання на обставини наявності підстав для компенсації за здійсненні невід`ємні покращення, або ж для оформлення права власності на спірне майно, оскільки такі доводи не стосуються предмета спору у цій справі, оскільки такі вимоги позивачем у даному спорі не заявлені та можуть бути предметом розгляду у разі заявлення даних вимог у загальному порядку.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що нерелевантною до спірних правовідносин є судова практика, яка зазначена позивачем (апелянтом), позаяк висновки суду касаційної інстанції у таких справах прийняті у відмінних правовідносинах та за інших встановлених в таких справах обставинах. Так, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. Подібність правовідносин суд визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
Так, у справі № 916/647/21, правовідносини сторін не регулювалися Законом України "Про оренду державного та комунального майна", а висновки Верховного Суду в постанові від 01.12.2021 стосуються встановлення наявності чи відсутності в нового орендаря прав звертатися з негаторним позовом про усунення перешкод в користуванні майном попереднім орендарем, а не правових позицій щодо початку строку дії Договору, який відповідно до частини 1статті 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"(в редакції на час укладення Договору оренди від 12.01.2007) є укладеним з моменту досягнення сторонами домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору, а не передачі майна, а положеннями частини 1 статті 795 ЦК України початок користування майном визначено як початок обчислення строку дії договору лише у разі, якщо інше не встановлено договором. У справі № 355/385/17, на рішення Верховного Суду в якій також посилається позивачка, - правовідносини виникли з приводу виконання договору страхування, а предмет позову становив визнання події звільнення з роботи страховим випадком, стягнення суми страхового відшкодування та моральної шкоди, що не є подібним до спірних у даній справі правовідносин. У справі №183/774/17 предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу земельних ділянок, витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку, у справі №34/3161/17 предметом спору було визнання свідоцтва про право власності (правочину) недійсним, у справі №90/3736/15 предметом спору є стягнення заборгованості за договором позики №JT-ZALK/L-0000-000 від 25.11.2009 у розмірі 39 154 924,11 доларів США і т. ін. Також не може бути взято судом до уваги посилання на правові позиції Верховного Суду у постановах від 13.12.2022 у справі № 916/4073/21, від 06.10.2021 у справі № 907/720/20 та від 09.11.2021 у справі № 908/2637/20, позаяк такі стосуються пролонгації договорів оренди, яка відбувалася до набрання чинності Законом України від 03.10.2019 №157-IX "Про оренду державного та комунального майна", тоді як правозастосування приписів Закону № 157-ІХ в частині продовження договорів оренди державного та комунального майна, які діяли до 31.01.2020 та строк дії яких закінчився після 01.07.2020 є сталим в частині визначення необхідності застосування саме нової редакції Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (постанови Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №916/2469/21, від 18.07.2023 у справі № 914/1728/22, від 05.09.2023 у справі № 914/2233/22).
Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини, арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом першої інстанції під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відхиляючи доводи скаржника, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі Проніна проти України, в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі Шевельов проти України).
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).
В порядку положень ч. 1 ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а оскаржене рішення Господарського суду Закарпатської області від 25.03.2026 у справі №907/864/26 слід залишити без змін.
Судові витрати.
Відповідно до ч.1ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав,- на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про покладення сплати судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, на скаржника.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Кадар Оксани Василівни б/н від 01.05.2026 (вх. №01-05/1337/26 від 04.05.2026) – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 25.03.2026 у справі №907/864/25 – залишити без змін. 
Судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції - покласти на скаржника.
Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 РозділуГПК України.
Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. 
Повну постанову складено 06.07.26р
Головуючий суддя Іванчук С.В.
суддя Степанюк Н.Л. суддя Ржепецький В.О.