КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2026 року м. Київ справа №320/65086/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу у місті Києві за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області, третя особа – Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київської області (код ЄДРПОУ 42552598, 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4А), третя особа – Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України (код ЄДРПОУ 43305056, 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця буд. 10), в якому просить суд (з урахуванням зменшення позовних вимог):
- визнати протиправним та скасувати рішення № 801145000001500 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення № 801122600004394 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання посвідки № НОМЕР_2 на постійне проживання на території України громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати протиправною та скасувати постанову № 8010110500001381 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду на територію України громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про скасування постанови № 8010110500001381 про заборону в`їзду на територію України громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії № НОМЕР_2 , видана органом № 8011 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Центральним міжрегіональним управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київській області безпідставно скасовано дозвіл на імміграцію в Україну посилаючись на те, що дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, а також тому, що це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Наголосив, що необхідність заборони в`їзду, яка має превентивний характер, має доводитися належними доказами, які у спірному випадку відсутні.
На думку позивача, оскаржувані рішення є незаконними, необґрунтованим та підлягають скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. Зазначав, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції. 
Зазначив, що отримав подання Управління стратегічних розслідувань в Київській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії. У змісті такого подання міститься інформація, яка підтверджує, що дії громадянина Грузії ОСОБА_1 становлять загрозу громадському порядку на території України, а також загрозу охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Наголосив, що така інформація є підставою для відкликання дозволу на імміграцію в Україну. При цьому, у разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається і посвідка на постійне проживання. Пояснив, що разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймається рішення про примусове повернення. Підкреслили, що позивач не належить до категорії осіб, на яких поширюються виключення щодо прийняття рішення про примусове повернення, тому були усі підстави для прийняття оскаржуваних рішень.
Третя особа надала пояснення щодо предмета позову, які кореспондуються з відзивом відповідача.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
Як встановлено судом, громадянин Грузії ОСОБА_2 (далі - позивач), ІНФОРМАЦІЯ_1 , на законних підставах (були оформлені посвідки на тимчасове проживання) перебував на території України та його постійне місце проживання в Україні зареєстроване у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 від фактичних шлюбних відносин з громадянкою України ОСОБА_4 у них народився син ОСОБА_5 (громадянин України), що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 .
08 липня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який зареєстрований Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1153.
06 лютого 2025 року позивачу було надано дозвіл на імміграцію № НОМЕР_4 та оформлено посвідку на постійне проживання серії № НОМЕР_2 , яка видана органом № 8011 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.
16 листопада 2025 року, позивач з метою відвідування своїх батьків, які проживають на території Грузії, здійснював перетин державного кордону через міжнародний пункт пропуску автомобільного сполучення «Могилів-Подільський» та під час перевірки документів Державною прикордонною службою в усному порядку позивача проінформовано щодо існування відносно нього заборони в`їзду в Україну строком на три роки та у нього було вилучено посвідку на постійне проживання серії № НОМЕР_2 . Наразі позивач до України не повертався та перебуває на території Грузії.
Будь якої інформації, зокрема, будь яких рішень щодо існування заборони в`їзду в Україну позивачу не вручалися, підстав встановлення заборони в`їзду на територію України йому не повідомляли.
З метою з`ясування підстав встановленої заборони позивачу в`їзду на територію України та вилучення посвідки на постійне місце проживання, в інтересах позивача було здійснено адвокатський запит до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області або Відповідач).
За інформацією наданою ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області на адвокатський запит було з`ясовано наступне:
07 жовтня 2025 року на підставі подання Управління стратегічних розслідувань у Волинській області Департаменту стратегічних розслідувань НП України, направленого до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області листом від 12.09.2025 № 103966/102-2025 прийнято рішення № 801145000001500 про відкликання, на підставі пунктів 2,3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке стало підставою і для прийняття рішення № 801122600004394 про відкликання, на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, посвідки на постійне проживання серії № НОМЕР_2 .
Також 07 жовтня 2025 року відповідачем прийнято рішення № 8010130100019596 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства - громадянина Грузії ОСОБА_1 .
09 жовтня 2025 року Управлінням організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відповідно до абз. З ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» винесено постанову № 8010110500001381 про заборону в`їзду ОСОБА_3 в Україну строком на 3 роки.
З аналізу матеріалів відзиву судом встановлено, що позивач станом на 15 вересня 2025 року не перебуває в статусі підозрюваного чи обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Так, позиція відповідача та третьої особи зводиться до того, що за результатами реалізації отриманої оперативної інформації, встановлено громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має посвідку на постійне проживання на території України № НОМЕР_2 видана органом № 8011 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, який прибув на територію України та організував шахрайські колл-центри, які шахрайським шляхом ошукували громадян України, Грузії, Естонії та Республіки Молдова, тим самим дії останнього призвели до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб, які тимчасово чи постійно проживають в Україні. Крім того, з моменту прибуття на територію України вчиняв чисельні порушення громадського порядку передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення тим самим дії останнього можуть призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб які тимчасово чи постійно проживають в Україні. 
За час перебування на території України громадянин Грузії ОСОБА_2 вчинив наступні адміністративні правопорушення: 02.01.2018 року постанова серії БД № 124103 за ч. 1 ст. 130 КУпАП складений УПП в Харківській області за керування транспортним засобом особою в стані алко-, нарко- чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортного засобу особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом; 02.01.2018 року протокол серії БР № 857069 за ч. 2 ст. 126 КУпАП винесена УПП в Харківській області; 22.06.2024 року постанова серії ЕНА № 2452769 за ч. 1 ст. 126 КУпАП винесена УПП в м. Києві; 26.10.2024 року постанова серії ЕНА № 3347918 за ч. 1 ст. 124 КУпАП винесена УПП в м. Києві; 25.06.2025 року постанова серії ЕНА № 5070255 за ч. 2 ст. 126 КУпАП винесена УПП в м. Києві.
Сторона позивача вважає, що прийнятті відповідачем відносно позивача рішення №801145000001500 про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, рішення №801122600004394 про відкликання посвідки на постійне проживання на території України, постанова № 8010110500001381 про заборону в`їзду на територію України, рішення №8010130100019596 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, є необґрунтованими, протиправними, прийнятими без всебічного з`ясування обставин необхідних для прийняття таких рішень, без законних на те підстав, за відсутності у відповідача будь-якої інформації, яка б свідчила про наявність законних підстав для їх прийняття, що стало підстав для звернення до суду.
Надаючи правову оцінку відповідним правовідносинам суд зазначає наступне.
За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.
За змістом статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Як закріплено у статті 2 Закону України №580-VIII «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.
За визначенням у статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI (Закон №3773-VI) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773-VI іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (Закон №2491-ІІІ).
Як визначено у частині першій статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Підстави для відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію викладені у статті 12 Закону №2491-ІІІ.
Дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо:
1) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;
2) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;
3) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
4) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
5) іммігрант звернувся із заявою про відкликання дозволу на імміграцію (крім осіб, яким відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України не дозволяється);
6) іммігрант набув громадянство України. На таких осіб не поширюються вимоги статті 13 цього Закону, крім вилучення посвідки на постійне проживання;
7) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 1 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його позбавлено батьківських прав стосовно дитини, яка є громадянином України;
8) іммігрантом отримано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 2 частини третьої статті 4 цього Закону, якщо рішенням суду, яке набрало законної сили, його звільнено від повноважень опікуна чи піклувальника громадянина України у разі невиконання ним своїх обов`язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до закладу освіти, закладу охорони здоров`я або закладу соціального захисту;
9) іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї;
10) в інших випадках, передбачених законами України.
У разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.
Як закріплено у статті 13 цього ж Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.
Особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.
Якщо після відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію з`ясуються обставини, що можуть свідчити про наявність умов для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», виконання рішення про її примусове повернення призупиняється, а рішення про примусове видворення не приймається до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Якщо особа оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, виконання рішення про її примусове повернення призупиняється до набрання рішенням суду законної сили.
У разі визнання судом протиправним та скасування рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дозвіл на імміграцію вважається чинним та є підставою для звернення за отриманням посвідки на постійне проживання у порядку обміну.
У разі прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання за заявою іммігранта особа повинна виїхати протягом одного місяця з дня отримання такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає примусовому поверненню чи видворенню в порядку, передбаченому законом України.
У разі прийняття рішення про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вироком суду особа повинна виїхати з України протягом 10 календарних днів з дня звільнення.
Якщо особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію, за час розгляду її заяви втратила інші законні підстави для перебування в Україні, на неї поширюються положення частин другої - четвертої цієї статті.
За положеннями статті 26 Закону 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.
З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.
У разі прийняття рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, таким особам у паспортному документі проставляється відмітка про cкасування візи, вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні, та вживаються заходи для скорочення строку тимчасового перебування на території України, скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні або скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні.
Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (Порядок №1983).
Суд звертає увагу, що також враховувалося і відповідачем, на те, що 15.11.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про адміністративну процедуру» від 10.10.2024 №4017-IX (Закон № 4017-ІХ).
Таким Законом № 4017-IX передбачено заміну процедури скасування дозволу на імміграцію на дві окремі процедури: відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію. Так, у спірному випадку мало місце саме відкликання, підстави для чого закріплені у процитованій вище статті 12 Закону № 2491-III.
У пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4017-ІХ закріплено необхідність забезпечення прийняття нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, необхідних для реалізації цього Закону, протягом шести місяців з дня набрання ним чинності.
ЦМУ ДМС пояснили, що згідно інструктивного листа ДМС «Для врахування в роботі» від 26.11.2024 №8.1/3200-24 ДМС розпочато роботу щодо розробки та подачі на розгляд Уряду відповідного проєкту постанови; а до прийняття відповідного акта необхідно застосовувати нові норми Закону України «Про імміграцію» як норми прямої дії з урахуванням наступного. Вказано, що оскільки відкликання та визнання недійсним дозволів на імміграцію по своїй правовій суті є тотожними з процедурою скасування дозволів на імміграцію, мають схожі юридичні наслідки для іноземців та осіб без громадянства, ДМС вважає за необхідне при виявленні обставин, які свідчать про наявність підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, а також при надходженні відповідних подань від MBC, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, функціональних підрозділів Центрального управління СБУ, органів військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужби або органів, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, при їх розгляді, до внесення відповідних змін у постанову Уряду, продовжувати використовувати вимоги Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію i поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, з урахуванням змін у Законі України «Про імміграцію». Суд погоджується із таким трактуванням.
Пунктами 21-23 Порядку провадження передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується (відкликається, визнається недійсним) органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
За змістом пункту 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».
За приписами пункту 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», яке з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
За нормами пункту 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є іммігрант, проводяться перевірки відсутності підстав, за яких відповідно до частин другої і третьої статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» виїзд з України не дозволяється.
Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.
Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.
Інформація щодо рішення про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання надається Держприкордонслужбі в порядку, визначеному законодавством (пункт 24 Порядку №1983).
Рішення ДМС, територіальних органів ДМС і територіальних підрозділів ДМС, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов`язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення (пункт 25 Порядку №1983).
За положеннями пункту 26 цього ж Порядку ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС:
ведуть облік осіб, які звернулися за наданням дозволу на імміграцію, яким надано такий дозвіл та видано посвідку на постійне проживання, відмовлено у видачі такого дозволу або скасовано дозвіл на імміграцію та визнано недійсною видану на його підставі посвідку на постійне проживання. Облік ведеться у паперовому або електронному вигляді;
надсилають повідомлення про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (про визнання недійсною посвідки на постійне проживання) виконавчому органу сільської, селищної або міської ради, на території обслуговування якої задекларовано/зареєстровано місце проживання таких осіб, з метою внесення відповідних змін до реєстру територіальної громади відповідно до пункту 22 Порядку створення, ведення та адміністрування реєстрів територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад».
За визначеннями у статті 1 Закону України «Про національну безпеку України» від 21.06.2018 № 2469-VIII (Закон № 2469-VIII):
- громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз;
- загрози національній безпеці України - явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України;
- національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз;
- національні інтереси України - життєво важливі інтереси людини, суспільства і держави, реалізація яких забезпечує державний суверенітет України, її прогресивний демократичний розвиток, а також безпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян.
Статтею 3 Закону №2469-VIII регламентовано, що державна політика у сферах національної безпеки і оборони спрямована на захист: людини і громадянина - їхніх життя і гідності, конституційних прав і свобод, безпечних умов життєдіяльності; суспільства - його демократичних цінностей, добробуту та умов для сталого розвитку; держави - її конституційного ладу, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності; території, навколишнього природного середовища - від надзвичайних ситуацій.
За нормами частини другої статті 12 Закону № 2469-VIII, до складу сектору безпеки і оборони входить, зокрема, Національна поліція України, Державна міграційна служба України.
Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321.
За приписами пункту 64 Порядку №321 посвідка скасовується ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:
1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію»;
2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;
2-1) у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства або скасування рішення про визнання особою без громадянства;
3) в інших випадках, передбачених законом.
Як закріплено у підпункті 4 пункту 72 Порядку №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі скасування посвідки.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 №1235 затверджено Інструкцію про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства.
За правилами пунктів 3, 4, 5, 6 цієї Інструкції (у редакції рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Дія цієї Інструкції не поширюється на рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну особам, яке приймається територіальними органами та територіальними підрозділами ДМС, органами охорони державного кордону, органами Служби безпеки України згідно зі статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою:
а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій;
б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності;
в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження;
г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку;
ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.
Після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у пункті 4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу:
а) громадянство (підданство);
б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею);
в) дата народження (день, місяць, рік);
г) стать;
ґ) місце проживання;
д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий;
е) відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну;
є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).
Рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.
На підставі наведених правових норм і з`ясованих у справі обставин суд доходить таких висновків.
Так, відповідачем і третьою особою не надано жодних доказів того, що позивач має статус підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні, зокрема щодо організації кол-центрів. Також не надано відповідних постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Таким чином, матеріали справи не містять жодних доказів того, що станом на час ухвалення оскаржуваних рішень позивач притягувався до кримінальної відповідальності, йому було повідомлено про підозру, він має не зняту чи непогашену судимість або перебуває у розшуку.
При цьому суд вважає, що ЦМУ ДМС під час прийняття оскаржуваних рішень мало врахувати всі обставини, що стосуються спірної ситуації та особи позивача, а саме: тривалість проживання на території України, проживання разом із сім`єю, наявність дітей, підстави їх перебування на території України, громадську діяльність тощо.
Суд звертає увагу на закріплений за відповідачем обов`язок всебічного вивчення відповідного подання, зокрема право запитувати інформацію як в ініціатора подання, так і в інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також викликати відповідну особу для надання пояснень. Для цього ЦМУ ДМС надано місячний строк з дати отримання подання. Водночас ЦМУ ДМС не пояснило, чому не реалізувало таких повноважень у досліджуваному випадку.
Крім того, ЦМУ ДМС не скористалося наданими йому повноваженнями щодо самостійного витребування відповідної інформації чи первинних документів у суб`єкта подання або інших органів Національної поліції. Відповідач фактично усунувся від обов`язку перевірити достовірність отриманих даних, не з`ясувавши, чи існують зазначені протоколи взагалі та чи не були вони скасовані у встановленому законом порядку.
Суд наголошує, що будь-яка інформація, зокрема отримана від органів безпеки та правоохоронних органів, може бути лише підставою для проведення міграційною службою ретельної перевірки та збирання власних доказів стосовно іноземця. Сама по собі наявність листа-подання не звільняє орган міграційної служби від обов`язку діяти обґрунтовано.
Проведення такої перевірки та формування власного вмотивованого висновку про наявність у діях особи загрози національній безпеці чи громадському порядку є прямим і виключним обов`язком відповідача. Перекладання міграційним органом відповідальності за встановлення фактів на орган безпеки та прийняття рішення на підставі неперевіреної інформації свідчить про формальний підхід до вирішення питання, що має визначальний вплив на долю особи, та є грубим порушенням принципу належного урядування.
Отже, судом встановлено, що безпосередньо органом міграційної служби не було витребувано, долучено чи проаналізовано жодного з протоколів про адміністративні правопорушення, на які міститься посилання у листі-поданні. Відповідач не надав суду доказів того, що ним з`ясовувався остаточний результат розгляду цих протоколів, а саме: чи виносилися за ними постанови про накладення адміністративного стягнення, чи не були ці постанови скасовані в судовому порядку, чи набрали вони законної сили, чи були відкриті виконавчі провадження, чи здійснювалася добровільна сплата коштів тощо.
Також на переконання суду вчинення іноземцем проступків у сфері безпеки дорожнього руху, таких як перевищення швидкості або відсутність при собі водійського посвідчення, хоча і є адміністративними правопорушеннями, проте за своїм характером та наслідками жодним чином не посягають на основи національної безпеки України.
У поданні СБУ та в оскаржуваному рішенні міграційної служби відсутні будь-які конкретні дані про участь позивача у діяльності, що підриває державну безпеку України.
Суд акцентує, що в умовах воєнного стану державні органи повинні виявляти особливу пильність, проте це не дає права на ототожнення побутових адміністративних проступків із загрозами стратегічного рівня. Формальне використання терміну "національна безпека" для легалізації скасування права особи на проживання за наявності питання стосовно штрафів ПДР є проявом надмірного втручання та свідчить про відсутність реальних законних підстав для застосування цієї норми.
При цьому, ЦМУ ДМС при прийнятті оскаржуваних рішень мав враховувати усі обставини стосовно спірного випадку і позивача: тривалість проживання на території України, проживання разом із родиною, наявність дітей, підстави їх перебування на території України тощо.
Аналізуючи пропорційність втручання у права позивача, суд виходить з того, що право держави контролювати в`їзд та перебування іноземців не є абсолютним і обмежене вимогами статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд наголошує, що у справах про скасування дозволу на проживання "справедливий баланс" має бути знайдений між правом держави захищати громадський порядок та ступенем інтеграції особи, для якої Україна стала центром життєвих інтересів.
Суд бере до уваги тривалість та характер проживання позивача. Позивач проживає на території України щонайменше з 2017 року, що свідчить про те, що саме в Україні сформувалася основна частина його приватних, соціальних та ділових зв`язків. 
Водночас визначальним для суду є захист "найкращих інтересів дитини". Судом встановлено, що позивач є батьком неповнолітньої дитини (2017 року народження), яка є громадянином України за народженням. Дитина позивача інтегрована в освітнє та культурне середовище України. Суд акцентує увагу на тому, що скасування дозволу на імміграцію батька фактично ставить сім`ю перед неможливим вибором: або руйнування сімейної єдності через розлучення з батьком, або примусовий виїзд дітей-громадян України до іноземної держави , яка є для них чужою.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач при прийнятті рішення брав до уваги факт існування дитини або проводив оцінку того, як його рішення вплине на її психологічний стан та розвиток. Таке ігнорування інтересів дитини суперечить статті 3 Конвенції ООН про права дитини та принципам, викладеним у рішенні ЄСПЛ у справі "Jeunesse проти Нідерландів", де зазначено, що держава повинна надавати особливу вагу інтересам дітей при вирішенні питань міграційного статусу батьків.
Відповідач не вказав, чому не зважав на ці обставини при прийнятті оскаржуваних рішень.
Крім того, згідно із судовою практикою Європейського суду з прав людини "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995, Series A, №307, р. 55, § 86).
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ETS №192) (укр/рос) № ETSN192, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-V від 20.09.2006 (ст. 4)).
Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Отже, прийняття оскаржуваного рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в України, що зумовлює його необхідність виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення, призвело до втручання відповідача в сімейне життя позивача, оскільки не було враховано наявність у нього дитини, яка на законних підставах проживає в Україні, і яку він би змушений був залишити в України, що з огляду на вищевказані правові норми є неправомірним.
Таким чином, відповідачем, окрім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини в обставинах, що виникли, оскільки при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні та її обміну, відповідач підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання йому дозволу на імміграцію в Україну.
На підставі зазначеного суд приходить до переконання, що вчинення позивачем адміністративних правопорушень у сфері дорожнього руху, які за своєю суттю не призвели до тяжких наслідків, є неспівмірним із тим "особистим та надмірним тягарем", який покладається на позивача та його дитини внаслідок скасування дозволу на імміграцію.
Оцінюючи обґрунтованість втручання у права позивача, суд насамперед звертає увагу на якість доказової бази, що покладена в основу оскаржуваних рішень. Відповідач, посилаючись на пункти 2 та 4 статті 12 Закону України "Про імміграцію", фактично ототожнює зміст інформаційного листа Служби безпеки України з юридично доведеними фактами вчинення правопорушень. Однак, судом встановлено, що в матеріалах адміністративної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували факт вчинення позивачем зазначених адміністративних проступків.
Суд акцентує увагу на тому, що наявність лише "інформації про протоколи" у листі-поданні СБУ не є тотожною встановленню вини особи у вчиненні правопорушень. Відповідачем не надано копій постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яка б набрала законної сили. Більше того, сам по собі протокол є лише носієм інформації про ймовірне порушення, а не доказом вини. Відтак, суд приходить до переконання, що оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію ґрунтується на припущеннях та неперевірених відомостях, що прямо суперечить засадам належного урядування.
Також суд враховує тривалий період проживання позивача на території України, наявність дитини яка є громадянином України, дружини. Водночас відповідач не зазначив, чому не взяв до уваги ці обставини під час ухвалення оскаржуваних рішень.
Водночас позбавлення особи права на постійне проживання після 10 років легального життя, за умови наявності дитини громадянина України, є заходом, що виходить за межі необхідного у демократичному суспільстві.
Таким чином, рішення відповідача є непропорційним та таким, що порушує статтю 8 Конвенції, що є самостійною та достатньою підставою для його скасування.
Також суд звертає увагу і на те, що Порядком № 1983 передбачено обов`язок додавання до подання матеріалів, які підтверджують зазначені у ньому підстави. Водночас із матеріалів справи та подання Управління стратегічних розслідувань у Волинській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 07.10.2025 не вбачається, що такі підтвердні матеріали були надані ЦМУ ДМС суб`єктом внесення подання.
При цьому ЦМУ ДМС не реалізувало і надані йому повноваження щодо самостійного витребування відповідної інформації у суб`єкта подання або інших органів.
Разом із тим будь-яка інформація, зокрема отримана від органів Національної поліції, може бути лише підставою для проведення ЦМУ ДМС відповідної перевірки та збирання доказів стосовно особи. Обґрунтованість висновку про наявність у діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, є обов`язком відповідача.
Отже, фактично відповідач ухвалив оскаржувані рішення виключно на підставі подання третьої особи, яке містило відомості лише про чотири випадки порушення позивачем правил дорожнього руху за весь час перебування в Україні.
У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 по справі №820/2262/17, яка підтримана у постанові Верховного Суду від 09.07.2020 по справі №823/407/18, зазначено, що навіть якщо дозвіл на імміграцію позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим. Також Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої є неповнолітні діти.
Суд зазначає, що оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.
Вказані висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №820/3098/17.
За подібних правовідносин Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 у справі №820/2262/17 зазначив, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування дозволу на імміграцію має наслідком повну зміну способу життя родини, в складі якої неповнолітні діти - громадяни України.
Подібний підхід застосовано і в постановах Верховного Суду від 18.11.2019 у справі №820/5953/16, від 26.05.2020 у справі N 815/6555/16, від 09.07.2020 N 823/407/18.
Таким чином суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити в частині визнання протиправним та скасувати рішення № 801145000001500 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, рішення № 801122600004394 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання посвідки № НОМЕР_2 на постійне проживання на території України та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії № НОМЕР_2 , видана органом № 8011 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області.
Щодо вимог позивача про визнання протиправною та скасування постанови №8010110500001381 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду на територію України та зобов`язання направити до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про скасування постанови № 8010110500001381 про заборону в`їзду на територію України, необхідно зазначити наступне.
Так, пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частиною першою статті 23 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:
в інтересах забезпечення національної безпеки України та запобігання іншим протиправним діям, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, або боротьби з організованою злочинністю;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;
якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;
якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;
якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;
якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого виїзду в Україну;
якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду.
Частиною третьою статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів (далі - органи ДМС), органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України (далі - СБУ) під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року N 353/271/150 (далі-Інструкція).
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:
дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Згідно з абзацами першим - четвертим пункту 3 розділу II Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Рішення про примусове повернення може супроводжуватися забороною подальшого в`їзду в Україну строком на три роки.
Строк заборони подальшого в`їзду обчислюється з дня винесення такого рішення.
Якщо рішення про примусове повернення супроводжується забороною в`їзду в Україну, у паспортному документі іноземця проставляється відмітка про заборону в`їзду.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.
Встановлена частиною другою статті 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.
З огляду на конструкцію правової норми, закріпленої у частині другій статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є не обов`язковою, а факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.
Водночас статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на три роки, у разі прийняття рішення про примусове повернення.
За цих обставин суд зазначає, що під час прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися тими підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені в статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладений, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі N 802/294/17-а, від 27 червня 2019 року у справі N 264/4077/17, від 18 липня 2019 року у справі N 229/176/17, від 18 червня 2020 року у справі N 758/13408/18.
Частиною першою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Докази, які свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну терміном на три роки, передбачених статтею 13 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, в матеріалах справи відсутні. Жодної з таких обставин відповідач ні у спірному рішенні, ні у відзиві на позовну заяву не навів.
Так, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження зазначених в оскаржуваному рішенні підстав для заборони в`їзду позивачу в Україну, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення про заборону в`їзду в Україну позивачу, строком на 3 роки.
Стосовно зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про скасування постанови № 8010110500001381 про заборону в`їзду на територію України, необхідно зазначити про таке.
Згідно з п. 2.5 Порядку організації доступу до інформаційних ресурсів під час інформаційної взаємодії між Міністерством внутрішніх справ України, Державною міграційною службою України та Державною прикордонною службою України, затвердженого наказом МВС України від 26.09.2013 N 920, МВС України, ДМС України та Держприкордонслужба України здійснюють обмін інформацією відповідно до законів України з урахуванням обмежень щодо використання інформації з обмеженим доступом.
Згідно з частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 N 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.
Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи N R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 N 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).
Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom), п. п. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".
У даному випадку, задоволення позовних вимог щодо зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про скасування постанови № 8010110500001381 про заборону в`їзду на територію України, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Європейський суд з прав людини, який неодноразово вказував у своїх рішеннях, що помилки або прорахунки державних органів повинні служити вигоді зацікавлених осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих інтересів. Зокрема, у рішенні від 20.01.2012 року у справі Рисовський проти України (заява N 29979/04) ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування" та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто зазначеною нормою, законодавець визначає обов`язок суб`єкта владних повноважень аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Суд зазначає, що в цьому випадку відповідач, який є суб`єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів та пояснень на спростування тверджень позивача.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Судом встановлено, що під час звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією від 02.01.2026 року №85KZ-777D-L47E.
Враховуючи задоволення позову, вказаний розмір судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення № 801145000001500 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати протиправним та скасувати рішення № 801122600004394 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відкликання посвідки № НОМЕР_2 на постійне проживання на території України громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати протиправною та скасувати постанову № 8010110500001381 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду на територію України громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області направити до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про скасування постанови №8010110500001381 про заборону в`їзду на територію України громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити дію посвідки на постійне проживання серії № НОМЕР_2 , видана органом № 8011 ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, громадянину Грузії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути на користь громадянина Грузії ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ 42552598, місцезнаходження: Україна, 02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-А) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня, 20 копійок).
Позивач: громадянин Грузії ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ).
Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (код ЄДРПОУ 42552598, 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 06.05.2026.

Суддя Панченко Н.Д.