ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

25 травня 2026 року  м. Чернівці Справа № 718/2590/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Данищук Василь Вячеславович, на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2026 року, ухваленого під головуванням судді Мінів О.І., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про встановлення факту перебування дітей на утриманні, відповідно до якого просив суд встановити факт, що на його утриманні перебувають неповнолітні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позов обґрунтований тим, що він перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_7 , в подальшому сторони шлюб розірвали і з 10.10.2023 року він зареєстровав шлюб зі ОСОБА_8 , яка до їх шлюбу перебувала в іншому шлюбі із ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Від попереднього шлюбу у неї з померлим чоловіком народилися ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_6 .
На сьогоднішній день позивач із ОСОБА_2 утримують трьох неповнолітніх дітей. ОСОБА_2 ніде не працює і не може матеріально Провадження №22-ц/822/634/26
забезпечити потреби сім`ї, в свою чергу, ОСОБА_1 забезпечує сім`ю всім необхідним.
Звертає увагу на те, що він перебуває на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_9 з 17.02.2025 року, а у зв`язку із тим, що на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, останній звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_10 ( АДРЕСА_1 ) з проханням демобілізувати його з лав ЗСУ, однак отримав відмову з підстав недоведеності факту утримання ним трьох неповнолітніх дітей.
З огляду на вказані обставини, наявність перешкод у реалізації потреб багатодітного батька, на утриманні якого перебуває троє дітей, позивач вбачає, що ефективним способом захисту, що забезпечить досягнення бажаного результату для поновлення невизнаного права та інтересу буде звернення до суду з позовом про встановлення факту перебування на його утриманні дітей.
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду сторона позивача оскаржила його в апеляційному порядку.
Наводить обставини, викладені в позовній заяві, та вважає, що суд першої інстанції не заперечив фактичного утримання дітей з боку позивача та з формальних підстав відмовив у задоволенні позову, чим, крім іншого, створив непропорційне обмеження права військовослужбовця на звільнення у випадку, прямо передбаченому законом.
З посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що зазначені в позові ОСОБА_1 обставини не підтверджують факт перебування на утриманні позивача трьох дітей, а проживання матері ОСОБА_9 окремо від сина ОСОБА_7 не впливає на обсяг її прав і не звільняє від її виконання батьківських обов`язків щодо дитини. Крім того, мати дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 – ОСОБА_2 проживає разом зі своїми дітьми, а також чоловіком ОСОБА_1 , бере участь в догляді та вихованні дітей, в той час, коли позивач є військовослужбовцем. Мати неповнолітнього ОСОБА_7 – ОСОБА_9 повідомила, що син тимчасово проживає із батьком, оскільки йому необхідна відстрочка від мобілізації.
Крім того суд вказав, що позивачем не виконано обов`язку з доведення належними, достатніми та допустимими доказами наявності обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог у цьому спорі. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення наведеним вимогам закону відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.7).
10.10.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.9).
ОСОБА_12 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а батьком зазначено ОСОБА_5 , зазначене підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 й серії НОМЕР_4 відповідно (а.с.12, 14).
ОСОБА_5 (батько ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 (а.с.11).
Діти: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані по місцю проживання АДРЕСА_2 (а.с.8, 13, 15).
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї виконавчого комітету Кіцманської міської ради №152 від 07.04.2025 року ОСОБА_1 зареєстрований та проживає АДРЕСА_2 разом із своєю сім`єю: дружиною ОСОБА_13 , сином ОСОБА_7 , падчеркою ОСОБА_14 та пасинком ОСОБА_15 , зі слів заявника дружина не працює, вона та діти знаходяться на його утриманні (а.с.16).
Старший лейтенант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_9 з 17.02.2025 року, що підтверджується довідкою №52/1 від 09.04.2025 року (а.с.17).
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах 1 та 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Приписами частини 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
В силу статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1-4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з частиною 1 статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу (частина 1 статті 268 СК України).
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині 4 статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною 1 статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо утримання дитини.
Звертаючись з позовом про встановлення юридичного факту позивач посилався на те, що він є вітчимом ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки перебуває з їх матір`ю в зареєстрованому шлюбі, а їх батько помер.
Крім того, з позивачем мешкає однією сім`єю його син ОСОБА_7 від попереднього шлюбу. 
Також матеріалами справи встановлено, що допитані в судовому засіданні ОСОБА_16 вказала, що діти дійсно перебувають на утриманні ОСОБА_17 , а вона їх доглядає та допомагає з уроками; ОСОБА_18 пояснила, що син ОСОБА_7 проживає з батьком і знаходиться на його утриманні; діти вказували, що проживають разом, у них добрі відносини між собою; свідки ОСОБА_19 вказала, що вона з позивачем сусіди, він проживає з дружиною ОСОБА_13 та трьома дітьми, ОСОБА_20 вказав, що знає сім`ю, проживають разом з дітьми, позивач дбає про них.
Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).
Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначено ч.1 ст.15 СК України, «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
У постанові Верховного Суду від 14.12.2023 року у справі №160/11228/23 зроблено висновок про те, що обов`язок щодо утримання дітей у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.
З огляду на встановлені у цій справі обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, відмовивши у задоволенні позовних вимог.
Факт перебування на утримані дітей особою, яка не є їхнім батьком, не може встановлюватись у безспірному порядку або за згодою матері або батька дітей.
Апеляційний суд наголошує на тому, що факт перебування дітей на утриманні власних батьків не потребує юридичного встановлення, оскільки такий обов`язок закріплено законодавством.
Також, слід зазначити, що у неповнолітнього ОСОБА_7 є також мати, й у ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є мати, які за нормами права зобов`язані їх утримувати незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі, проживають разом з дітьми або окремо від них.
Позивач є вітчимом по відношенню до цих дітей та ним не надано достатніх переконливих доказів того, що мати дітей із поважних причин не може надавати їм належного утримання, тоді як у сімейному законодавстві закріплений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття та принцип невідчужуваності сімейних обов`язків і неможливості відмови від них, у тому числі, від обов`язків утримання і виховання дитини.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки її доводи не спростовують правильності рішення суду по суті спору.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Данищук Василь Вячеславович, залишити без задоволення.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Суддя-доповідач    І.Н. Лисак

Судді:     М.І. Кулянда

І.М. Литвинюк