ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/145/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
прокурор: Савицький Д.С.,
від Вознесенської міської ради: не з`явився
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона №19”: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона №19”
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2026 про забезпечення позову, суддя в І інстанції Ільєва Л.М., в м. Миколаєві
у справі №915/145/26
за позовом: керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Вознесенської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона №19”
про стягнення коштів за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у розмірі 1 970 908,65 грн

В С Т А Н О В И В:

Керівник Вознесенської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Вознесенської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона №19” про стягнення на користь позивача безпідставно збережених коштів в сумі 1970908,65 грн. за користування земельною ділянкою з кадастровим номерам 4810200000:04:003:0010, площею 1,1 га, розташованою в межах Вознесенської міської ради Вознесенського району Миколаївської області.
В обґрунтування позову прокурор зазначає обставини щодо використання комунальної земельної ділянки на території м. Вознесенська Миколаївської області без оформлення належним чином права користування та сплати за таке використання. Як вказує прокурор, на підставі договору оренди землі № 433 від 26.09.2024, укладеного між Вознесенською міською радою та ТОВ “ДЭП”, вказане товариство як власник об`єкту нерухомості користувалось комунальною земельною ділянкою з кадастровим номером 4810200000:04:003:0010 площею 1,1 га, та оскільки за період дії договору оренди землі ТОВ “ДЭП” систематично не сплачувало орендну плату, та з огляду на закінчення строку дії договору оренди землі № 433, право оренди TOВ“ДЭП” на земельну ділянку з кадастровим номером 4810200000:04:003:0010 припинено 01.11.2019 на підставі рішення Вознесенської міської ради № 36 від 18.10.2019. Разом з цим, прокурор, з посиланням на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначає, що з 17.10.2016 за ТОВ “ДЭП” було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості - громадський будинок у м. Вознесенськ по вул. Київська, 242-б, загальною площею, в подальшому право власності на зазначений об`єкт нерухомості набув відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2016 № 2458. За ствердженнями прокурора, відповідач по даний час не оформив документи, які посвідчують право користування земельною ділянкою площею 1,100 га з кадастровим номером 4810200000:04:003:0010, на якій розміщені належні товариству об`єкти нерухомості, у зв`язку з чим місцевий бюджет упродовж тривалого часу недоотримує кошти у вигляді орендної плати за використання даної земельної ділянки за період з 01.11.2019 по 31.12.2025, що є підставою для стягнення коштів в загальній сумі 1970908,65 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.
Разом із позовною заявою керівником Вознесенської окружної прокуратури подано до господарського суду заяву про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, власником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона № 19”, а саме, на: літ. А-1 - виставковий центр з торгівельними площами та літ. Б-1- навіс загальною площею 4756,9 кв.м, що знаходиться в м. Вознесенську, вул. Київська, 242б. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1061917048102).
В обґрунтування вказаної заяви про забезпечення позову заявник вказує, що наявність у ТОВ “Пересувна механізована колона № 19” правомочностей власника майна вказує на його можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи судом, але до прийняття ним остаточного рішення у справі, розпорядитись нежитловими об`єктами на користь третіх осіб, у тому числі з метою ухилення від виконання рішення суду. Разом з цим, прокурор зазначає, що з огляду на значний розмір суми, яка заявлена до стягнення (1 970 908,65 грн.), у разі задоволення позову стягнення грошових коштів буде здійснюватися саме шляхом застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2026 у справі №915/145/26 заяву керівника Вознесенської окружної прокуратури про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на нерухоме майно, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона № 19”, а саме громадський будинок, що складається з: літ. А-1 - виставковий центр з торгівельними площами та літ. Б-1- навіс загальною площею 4756.9 кв.м, що знаходиться у м. Вознесенську Миколаївської області, вул. Київська, 242б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1061917048102), в межах суми позову 1 970 908,65 грн.
Суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову та накладення арешту на нерухоме майно відповідача саме в межах суми позову 1 970 908,65 грн. Такий захід визнано співмірним із заявленими вимогами та необхідним для запобігання відчуженню майна і забезпечення реального виконання можливого судового рішення.
Суд виходив із того, що арешт не позбавляє відповідача володіння майном, а лише обмежує право розпорядження ним, що відповідає меті забезпечення позову та не є надмірним втручанням у його майнові права. З огляду на предмет спору (стягнення грошових коштів) та ризики можливого ускладнення виконання рішення, суд визнав обраний захід забезпечення позову обґрунтованим, адекватним та таким, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду.
На адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона №19”, в якій скаржник просить ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2026 у справі №915/145/26 скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що спір у даній справі не пов`язаний із правом власності на майно, на яке накладено арешт. Водночас арешт накладено на неподільний об`єкт нерухомості в цілому, що фактично унеможливлює дотримання принципу співмірності, оскільки вартість такого майна істотно перевищує суму позову 1 970 908,65 грн.
Обраний захід забезпечення є надмірним та таким, що за своїм змістом наближається до фактичного задоволення позовних вимог, що суперечить ч. 11 ст. 137 ГПК України.
Крім того, суд безпідставно визначив стягувачем прокуратуру, тоді як позов подано в інтересах іншого суб`єкта - органу місцевого самоврядування.
Накладення арешту на нерухоме майно як засіб господарської діяльності фактично обмежує можливість його використання та є втручанням у господарську діяльність відповідача. При цьому суд не застосував зустрічне забезпечення, що порушує баланс інтересів сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував ризик відчуження відповідачем належного йому нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, що могло б ускладнити або унеможливити виконання рішення у разі задоволення позову. З огляду на це, накладення арешту відповідає меті забезпечення позову та передбачене ст. 137 ГПК України. Такий захід є співмірним і адекватним, що підтверджується практикою Верховного Суду, а також не створює надмірного обмеження прав відповідача, оскільки не позбавляє його можливості користування майном, а лише обмежує право розпорядження. Водночас арешт майна є більш ефективним заходом порівняно з арештом коштів, з огляду на відсутність відкритої інформації про фінансовий стан відповідача.
Доводи відповідача про перешкоди у господарській діяльності є необґрунтованими, оскільки не підтверджені конкретними обставинами. При цьому арешт накладено лише на майно, безпосередньо пов`язане зі спірними правовідносинами, що свідчить про дотримання балансу інтересів сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу міська рада зазначає, що доводи апелянта про неспівмірність арешту через неподільність майна є безпідставними. Стаття 137 ГПК України не ставить можливість поділу майна умовою накладення арешту. Арешт застосовано в межах суми позову та полягає лише в обмеженні права розпорядження, що відповідає принципу співмірності. Відсутність прямого зв`язку зі спірним майном не виключає можливості його арешту. За усталеною практикою, арешт може накладатися на будь-яке майно відповідача для запобігання ускладненню виконання рішення. У даному випадку існує ризик відчуження майна та невиконання рішення про стягнення коштів. Арешт майна не є тотожним задоволенню позову, оскільки не вирішує спір по суті та не передбачає переходу права власності, а має виключно тимчасовий характер. Арешт обмежує лише розпорядження майном і не перешкоджає його використанню. Доказів фактичного блокування діяльності відповідач не надав. Його застосування є правом суду. Апелянт не довів наявності ризиків заподіяння збитків, тому відсутність зустрічного забезпечення не є порушенням. Зазначення прокуратури як стягувача є формальним, оскільки прокурор діє в інтересах держави та користується правами позивача.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 відкрито апеляційне провадження; призначено справу до розгляду на 12.05.2026 о 12:45.
12.05.2026, тобто в день судового засідання, через систему Електронний суд до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона №19” надійшло клопотання, в якому відповідач просить відновити пропущений процесуальний строк за зверненням до суду з наведеною заявою; судове засідання, що призначене на 12.05.2026 о 12:45 у справі № 915/145/26 та всі наступні судові засідання по даній справі проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу відеоконференцзв`язку ЄСІТС (Електронний суд)/сервісу EASYCON/ВКЗ.
Розглянувши вказане клопотання, суд дійшов висновку про залишення його без розгляду з огляду на наступне.
Згідно з ч.1 ст.197 ГПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
Учасник справи, його представник бере участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч.4 ст.197 ГПК України).
Аналіз зазначеного положення статті ГПК України дає підстави вважати, що прийняття рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Вказана норма не встановлює обов`язкового проведення судового засідання в режимі відеоконференції у разі наявності заяви учасника справи про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
За приписами вказаної норми, клопотання може бути подано не пізніш як за п`ять днів до дня проведення судового засідання, в якому відбуватиметься така участь, пропуск строку може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Як слідує з матеріалів справи, розгляд апеляційної скарги призначено на 12.05.2026 о 12:45, в той час як клопотання представника відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду надійшло до суду апеляційної інстанції 12.05.2026, що вказує на порушення процесуального строку звернення з такою заявою, передбаченого ст. 197 ГПК України.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції подано з порушенням встановленого статтею 197 ГПК України строку, а тому, суд залишає його без розгляду.
В судовому засіданні 12.05.2026 брав участь прокурор; інші представники учасників справи участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представників учасників справи за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;
- запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При цьому обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Отже, накладення арешту в межах ціни позову на майно відповідача, що належать або підлягають передачі або сплаті цьому товариству і знаходяться у нього чи в інших осіб, є одним з визначених законом способів забезпечення позову.
Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Таким чином, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд, на підставі поданих заявником доказів, має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову, являються предмет і підстава.
Так, у даному випадку, керівник Вознесенської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Вознесенської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона №19” про стягнення на користь позивача безпідставно збережених коштів в сумі 1970908,65 грн. за користування земельною ділянкою з кадастровим номерам 4810200000:04:003:0010, площею 1,1 га, розташованою в межах Вознесенської міської ради Вознесенського району Миколаївської області.
В обґрунтування позову прокурор зазначає обставини щодо використання комунальної земельної ділянки на території м. Вознесенська Миколаївської області без оформлення належним чином права користування та сплати за таке використання. 
Як вказує прокурор, на підставі договору оренди землі № 433 від 26.09.2024, укладеного між Вознесенською міською радою та ТОВ “ДЭП”, вказане товариство як власник об`єкту нерухомості користувалось комунальною земельною ділянкою з кадастровим номером 4810200000:04:003:0010 площею 1,1 га, та оскільки за період дії договору оренди землі ТОВ “ДЭП” систематично не сплачувало орендну плату, та з огляду на закінчення строку дії договору оренди землі № 433, право оренди TOВ“ДЭП” на земельну ділянку з кадастровим номером 4810200000:04:003:0010 припинено 01.11.2019 на підставі рішення Вознесенської міської ради № 36 від 18.10.2019. 
Разом з цим, прокурор, з посиланням на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначає, що з 17.10.2016 за ТОВ “ДЭП” було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомості - громадський будинок у м. Вознесенськ по вул. Київська, 242-б, загальною площею, в подальшому право власності на зазначений об`єкт нерухомості набув відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2016 № 2458. 
За ствердженнями прокурора, відповідач по даний час не оформив документи, які посвідчують право користування земельною ділянкою площею 1,100 га з кадастровим номером 4810200000:04:003:0010, на якій розміщені належні товариству об`єкти нерухомості, у зв`язку з чим місцевий бюджет упродовж тривалого часу недоотримує кошти у вигляді орендної плати за використання даної земельної ділянки за період з 01.11.2019 по 31.12.2025, що є підставою для стягнення коштів в загальній сумі 1970908,65 грн. на підставі ст. 1212 ЦК України.
Заява про забезпечення позову обгрунтована необхідностю захисту інтересів держави в особі Вознесенської міської ради у справі № 53-908вих-26 про стягнення з ТОВ «Пересувна механізована колона № 19» безпідставно збережених коштів у сумі 1 970 908,65 грн. 
Прокурор зазначає, що відповідач, набувши право власності на об`єкт нерухомості (договір купівлі-продажу від 03.11.2016 № 2458), протягом тривалого часу (з 01.11.2019 по 31.12.2025) безоплатно використовує земельну ділянку комунальної власності площею 1,1 га (кадастровий номер 4810200000:04:003:0010), що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Системна несплата орендної плати спричиняє недофінансування місцевого бюджету, що створює загрозу суспільному інтересу та вимагає вжиття процесуальних гарантій майбутнього виконання рішення суду.
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача обґрунтована тим, що у справах про стягнення значних сум грошових коштів арешт нерухомості є належним і адекватним заходом, оскільки реальне стягнення буде здійснюватися саме шляхом звернення стягнення на активи боржника.
Заявник акцентує увагу на наявності реального ризику відчуження майна відповідачем до завершення розгляду справи, що за відсутності обтяжень у Реєстрі дозволить ТОВ «ПМК № 19» у будь-який момент змінити речові права на об`єкт, зробивши виконання рішення суду неможливим. Обрання арешту виставкового центру (літ. А-1) та навісу (літ. Б-1) загальною площею 4756,9 кв. м за адресою: м. Вознесенськ, вул. Київська, 242б, є цілком співмірним із заявленою сумою позову 1 970 908,65 грн. Співмірність полягає у тому, що арешт лише обмежує право розпорядження, не порушуючи при цьому права володіння та користування майном, що дозволяє відповідачу продовжувати господарську діяльність та отримувати дохід, водночас гарантуючи збереження активу для потреб кредитора.
Додатковим доказом необхідності забезпечення позову є інформаційна довідка № 463514991 від 10.02.2026, згідно з якою за відповідачем зареєстровано й інше нерухоме майно, що підтверджує можливість маневру активами та потенційну здатність власника швидко вивести спірний об`єкт з-під юрисдикції суду. Тимчасове обмеження права розпоряджатися об`єктом є виправданим втручанням у майнові права відповідача, оскільки шкода від можливого невиконання рішення про поповнення бюджету громади значно переважає незручності від тимчасової заборони продажу майна.
Підсумовуючи, прокурор наполягає на задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки запропонований захід: 1) безпосередньо пов`язаний із предметом спору; 2) є співмірним і пропорційним; 3) забезпечує ефективний захист прав Вознесенської міської ради; 4) не блокує господарську діяльність ТОВ «ПМК № 19»; 5) відсутність арешту нерухомого майна, розташованого по вул. Київській, 242б, унеможливить поновлення прав позивача та призведе до нівелювання самої суті судового захисту через неможливість реального стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 1 970 908,65 грн.
Судова колегія відзначає, що відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як убачається зі змісту апеляційної скарги, скаржник посилається на те, що спір у даній справі не пов`язаний із правом власності на нерухоме майно, на яке накладено арешт; арешт накладено на неподільний об`єкт нерухомості, вартість якого, на думку апелянта, істотно перевищує ціну позову, що свідчить про недотримання принципу співмірності; застосований захід забезпечення позову є надмірним та фактично тотожним задоволенню позовних вимог у розумінні ч. 11 ст. 137 ГПК України.
Також в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції безпідставно визначив стягувачем прокуратуру, тоді як позов заявлено в інтересах органу місцевого самоврядування. Окремо скаржник наголошує, що накладення арешту на нерухоме майно, яке використовується у господарській діяльності товариства, створює перешкоди у здійсненні такої діяльності та порушує баланс інтересів сторін, зокрема у зв`язку з незастосуванням судом зустрічного забезпечення.
Відтак, здійснюючи перегляд оскаржуваної ухвали саме в межах доводів апеляційної скарги та перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на гарантування реального та ефективного виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог. Заборона відчуження або накладення арешту на майно у спорах про стягнення грошових коштів має на меті недопущення вибуття активів відповідача та забезпечення можливості подальшого звернення стягнення на таке майно у разі ухвалення рішення на користь позивача.
При цьому обраний вид забезпечення позову не призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично залишається у володінні та користуванні власника, а обмеження стосується виключно права розпорядження ним. Вказаний захід має тимчасовий характер та діє до вирішення спору по суті.
Враховуючи предмет та підстави заявленого позову майнового характеру, виконання в майбутньому судового рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від наявності у відповідача достатніх активів або грошових коштів для виконання такого рішення. Заявлена до стягнення сума становить 1 970 908,65 грн, а тому ризик утруднення виконання рішення суду у випадку відчуження відповідачем належного йому майна є об`єктивно існуючим.
Колегія суддів зазначає, що можливість накладення арешту на майно у порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією реального виконання судового рішення у майбутньому. Водночас у разі задоволення позову відповідач не позбавлений можливості добровільно виконати судове рішення шляхом сплати грошових коштів без застосування процедури звернення стягнення на майно.
До моменту вжиття заходів забезпечення позову відповідач мав нічим не обмежене право розпоряджатися належним йому майном, у тому числі шляхом його відчуження. Можливість відповідача у будь-який момент розпорядитися як коштами, що знаходяться на його рахунках, так і належним йому майном, є очевидною та беззаперечною. За таких обставин невжиття заходів забезпечення позову могло б істотно ускладнити або навіть унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Водночас відповідач не спростував наведених прокурором доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову та не надав жодних доказів на підтвердження наявності у нього достатніх грошових коштів чи інших активів, за рахунок яких могло б бути забезпечено виконання можливого рішення суду.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 ГПК України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду. Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.
Також судом обґрунтовано враховано той факт, що інформація про діяльність та фінансовий стан відповідача (в тому числі відомості стосовно комерційної діяльності, фінансово-економічного стану, а також відомості про банківські рахунки відповідача та проведені за ними операції) не є загальнодоступною. За такого, застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача може виявитись неефективним у випадку недостатності арештованих грошових коштів.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність обґрунтованих сумнівів щодо можливості реального виконання судового рішення у випадку стягнення з відповідача заборгованості у сумі 1 970 908,65 грн без вжиття відповідних заходів забезпечення позову.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення принципу співмірності, колегія суддів зазначає таке.
Співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення негативних наслідків від їх вжиття з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття таких заходів, з урахуванням характеру спірних правовідносин, предмета позову, вартості майна та наслідків для сторін. 
Накладення арешту на майно відповідача в межах ціни позову не суперечить вимогам законодавства та не позбавляє відповідача права володіння і користування таким майном, у тому числі для здійснення господарської діяльності.
Крім того, арешт саме належного відповідачу майна (у даному випадку об`єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці, плата за яку є предметом стягнення у справі), а не його грошових коштів, завдає найменшого обмеження майнових прав відповідача.
Доводи скаржника про те, що вартість арештованого майна істотно перевищує суму позову, а неподільність об`єкта нерухомості унеможливлює дотримання принципу співмірності, є необґрунтованими, адже сама по собі неподільність об`єкта нерухомого майна не виключає можливості накладення на нього арешту як заходу забезпечення позову, оскільки арешт не передбачає поділу майна чи звернення на нього стягнення, а полягає виключно у тимчасовому обмеженні права розпорядження.
Судова колегія також наголошує, що вжиті судом заходи забезпечення позову лише створюють належні умови для ефективного розгляду спору та забезпечують можливість реального виконання судового рішення у межах одного судового провадження без необхідності подальших звернень до суду із додатковими позовами.
Безпідставними є і посилання апелянта на порушення ч. 11 ст. 137 ГПК України.
Накладення арешту на майно є тимчасовим обмежувальним заходом, який не призводить до фактичного вилучення майна у відповідача, не зумовлює переходу права власності до позивача та не вирішує спір по суті. Арешт спрямований виключно на збереження існуючого майнового стану сторін до ухвалення рішення у справі, а тому не є тотожним задоволенню позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги про втручання у господарську діяльність відповідача, колегія суддів зазначає, що арешт нерухомого майна як захід забезпечення позову полягає виключно у забороні його відчуження та не позбавляє відповідача права володіння і користування таким майном.
Скаржником не доведено, яким саме чином накладення арешту на виставковий центр та навіс перешкоджає здійсненню господарської діяльності товариства, виконанню його статутних завдань чи призводить до зупинення виробничих процесів. 
Вжиті заходи забезпечення позову не блокують можливість здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплати податків чи виконання інших обов`язків відповідача.
Аргументи апелянта щодо помилкового визначення прокуратури як стягувача колегія суддів також вважає формальними та такими, що не впливають на законність оскаржуваної ухвали. Прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави в особі Вознесенської міської ради, наділений процесуальними правами позивача, у тому числі правом ініціювати питання про забезпечення позову. Зазначення прокуратури у резолютивній частині ухвали не змінює правової природи вжитих заходів забезпечення позову та не порушує прав органу місцевого самоврядування, в інтересах якого подано позов.
В апеляційній скарзі скаржник також посилається на те, що судом першої інстанції не вирішено питання зустрічного забезпечення, передбаченого ст. 141 ГПК України.
Однак, як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, місцевий господарський суд надав оцінку вказаному питанню та зазначив, що на час розгляду заяви у суду відсутні відомості щодо можливих збитків відповідача та їх розміру, а тому правові підстави для застосування зустрічного забезпечення відсутні.
Разом з тим відповідач не позбавлений права звернутися до суду із відповідним клопотанням про зустрічне забезпечення, яке підлягає розгляду у порядку та строки, визначені ст. 141 ГПК України.
Колегія суддів наголошує, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозицій щодо зустрічного забезпечення, так само як і незастосування судом таких заходів, сама по собі не є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.12.2020 у справі №487/5726/19, від 30.06.2021 у справі №752/2342/19, від 23.12.2022 у справі №760/34352/21 та від 02.03.2023 у справі №643/14180/21.
Крім того, питання необхідності застосування зустрічного забезпечення вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи та має диспозитивний характер. Отже, застосування заходів зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.02.2022 у справі №910/9907/21.
Метою зустрічного забезпечення є гарантування відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. Тому умовою його застосування є наявність достатньо обґрунтованого припущення про можливість виникнення таких збитків, їх характер та розмір.
При вирішенні питання про зустрічне забезпечення суд має оцінити надані докази щодо необхідності застосування відповідних заходів з урахуванням принципів розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності.
Однак апелянтом не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження можливості заподіяння йому збитків у зв`язку із вжитими заходами забезпечення позову, а тому підстави для застосування зустрічного забезпечення у суду були відсутні.
Таким чином, здійснивши перегляд оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, оцінивши доводи прокурора щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову у даній справі.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2026 у справі №915/145/26.
За таких обставин, апеляційна скарга на рішення задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Пересувна механізована колона №19” на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2026 у справі №915/145/26 - залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 13.02.2026 у справі №915/145/26 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 14.05.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська