Справа № 539/1906/26
Провадження № 2/539/1685/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2026 року м.Лубни
Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючої судді Просіної Я.В.,
за участю секретаря судового засідання Левченко А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лубни в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментів, представник позивача ОСОБА_3 ,
встановив:
Представник позивача ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несплату аліментів в сумі 34 452,80 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 06.01.2023 року Лубенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зареєстровано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що складено актовий запис №3.Під час фактичного перебування сторін у відносинах, до реєстрації шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилися діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Спільне життя подружжя не склалося внаслідок різних поглядів на спільне проживання та ведення спільного господарства. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05.09.2025 року, по справі №539/3501/25 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
15.10.2025 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області було винесено судовий наказ по справі №5/39/4921/25, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) боржника (платника аліментів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу (26 вересня 2025 року) і до повнолітня дітей.
30.10.2025 року заступником начальника Лубенського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Іванком Олегом Володимировичем було відкрито виконавче провадження №79473529 з примусового виконання Судового наказу №539/4921/25, виданого 29.10.2025 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області.
Проте навіть після призначення аліментів у судовому порядку та звернення їх до примусового стягнення, відповідач не бажає виконувати свої обов`язки, щодо утримання дітей та намагається ухилитися від їх сплати. Станом на 01.04.2026 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів по виконавчому провадженню склала 34 452, 80 грн. 
Відповідно до ч.1 ст.196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Таким чином, сума пені за прострочену сплату аліментів відповідачем ОСОБА_6 починаючи з 26 вересня 2025 року станом на 31.03.2026 року становитиме 113 521,43 грн. 
Разом з тим, враховуючи припис ч.1 ст.196 СК України про те, що одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) за весь час прострочення, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", заборгованість ОСОБА_2 станом на 01.04.2026 року складає 34 452,80 грн.
Ухвалою суду від 12 травня 2026 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
03 червня 2026 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшли письмові пояснення в яких відповідач зазначив, що в даному випадку відповідач не вважає себе винним, бо не мав постійної роботи, мав лише підробітки, перерахував дітям 8 тисяч гривень, при офіційному працевлаштуванні підприємство не виплатило йому кошти за два місяці. Зазначає, що доданий позивачем розрахунок повністю ігнорує цю імперативну норму закону ст. 196 СК: за вересень 2025 року при сумі боргу 1 307,48 грн позивач нараховує пеню 2 431,91 грн (що становить 186% від заборгованості); за жовтень 2025 року при сумі боргу 8 062,81 грн нараховано пеню 14 674,31 грн (що становить 181% від заборгованості); за листопад 2025 року при сумі боргу 14 818,14 грн нараховано пеню 2 2 375,39 грн (що становить 151% від заборгованості); за грудень 2025 року при сумі боргу 21 573,47 гри нараховано пеню 26 103,89 грн (що становить 121% від заборгованості).
Таким чином, відповідач вважає, що розрахунок Позивача є очевидно неправомірним, оскільки суперечить верхній межі відповідальності, встановленій законом.
Окрім того, відповідач зазначає, що позивач у позовній заяві посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц. Проте правовий висновок ВП ВС передбачає, що пеня нараховується на суму заборгованості за місяць, а не на загальну сумарну заборгованість, накопичену наростаючим підсумком за всі попередні періоди. Позивач фактично здійснює подвійне стягнення, закладаючи суму боргу попереднього місяця у розрахункову базу наступного, що призводить до штучного та незаконного завищення суми позову. Позивач у позові заявляє до стягнення суми пені у розмірі 113 521,43 грн., хоча у кінці позову просить близько 34 тис. грн. Цей розрахунок є повністю незаконним з двох причин: приховування реальних оплат: згідно з розрахунком ДВС, було сплачено аліменти: у грудні 2025 року — 6 000,00 грн, у березні 2026 року - 2 000,00 грн. Позивач повністю проігнорувала ці оплати, продовжуючи нараховувати 1% пені на повну суму, якої не існувало.
Відповідач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, розмір пені не може перевищувати 100% залишку боргу за кожен місяць. Позивач нарахувала сотні відсотків неустойки. Головна методологічна помилка представника позивача полягає в тому, що вона нараховувала пеню на загальну суму боргу, яка накопичувалася наростаючим підсумком. Тобто, у січні вона рахувала 1% від 22 328,80 грн, хоча ця сума вже містила в собі борги за вересень, жовтень, листопад і грудень, на які пеню вже було нараховано у попередніх рядках. Це пряме подвійне нарахування неустойки на неустойку.
Максимально можлива сума пені за законом становить 21 631,42 грн, а не 113 521,43 грн. як зазначено в позові.
Щодо відсутності вини відповідача зазначає, що заборгованість утворилася у зв`язку з тим, що судовим наказом від 15.10.2025 р. аліменти стягнуто заднім числом (з 26.09.2025 р.), а виконавче провадження відкрито лише дати подачі заяви 30.10.2025 р. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, пеня є мірою відповідальності і може бути стягнута лише за наявності вини платника. Оскільки судовий наказ було видано 15.10.2025 р., а виконавче провадження відкрито 30.10.2025 р. Відповідач об`єктивно не міг у вересні 2025 року знати точні реквізити та здійснювати оплату через органи ДВС, що виключає його вину за початковий період.
Відповідач зазначає, що стягнення з нього штучно завищеної пені у розмірі близько 113 тисяч гривень чи іншої суми не піде на користь дітям, а буде використано Позивачем на фінансування її асоціальної поведінки. На його думку, саме суд має звільнити його від сплати пені із викладених підстав.
Окрім того, відповідач зазначає, що позивач просить стягнути з Відповідача 7000 грн витрат на оплату послуг адвоката. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката має бути співмірним із складністю справи, обсягом виконаних робіт, часом, витраченим на виконання робіт, та ціною позову. Заявлені Позивачем витрати у розмірі 7 000 грн не відповідають критеріям реальності, розумності та співмірності. З огляду на це, на підставі ч.5 ст.137 ЦПК України, просить суд відмовити у відшкодуванні витрат на правничу допомогу в повному обсязі.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися. Представник позивача подала заяву до суду про розгляд справи без участі позивача та її представника. На задоволенні позову наполягає.
В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Під час ухвалення рішення просив врахувати подані письмові пояснення.
За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін на підставі доказів, які додані до справи.
У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні матеріали справи, надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який Лубенським міськрайонним судом Полтавської області від 05 вересня 2025 року розірвано (а.с. 10).
Під час фактичного перебування сторін у відносинах, до реєстрації шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилися діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.8-9).
Аліменти на утримання дітей з відповідача на користь позивачки стягуються за судовим наказом Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.10.2025 року у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) боржника,але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу (26 вересня 2025 року) і до повноліття дітей (а.с.11-12).

На підставі судового наказу №539/4921/25, який видано Лубенським міськрайонним судом Полтавської області від 29.10.2025 року, заступником начальника Лубенського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Східного МУ МЮ Іванком О.В.. було відкрито виконавче провадження №79473529 про примусове виконання судового наказу (а.с.13).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів заборгованість за відповідачем ОСОБА_2 за період з 26.09.2025 року по березень 2026 року 34452,80 грн. (а.с.16).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч.4 ст.155 СК України).
Частиною першою статті 196 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16 (провадження №14-616цс18) дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1%. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.
У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1%.
Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.
У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права, суд при визначенні порядку обчислення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів вважає за необхідне застосувати висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18).
У постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19, від 24 лютого 2025 року в справі №206/4992/21 вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
До відповідальності не можна притягнути платника аліментів, якщо заборгованість за аліментами утворилася з незалежних від платника аліментів причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками тощо (пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
Законодавство покладає на особу зобов`язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати аліменти, при цьому, якщо аліменти стягуються за рішенням суду, то невиконання чи неналежне виконання такого обов`язку має негативні наслідки у вигляді додаткової відповідальності. Вина у сімейних правовідносинах характеризується тим, що особа усвідомлювала протиправність своєї поведінки, передбачала або повинна була передбачати настання шкідливого результату, бажала його настання або відносилась до нього байдуже. Форма вини не має принципового значення у сімейних правовідносинах. Саме на платника аліментів покладається обов`язок довести, що заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами, наявністю форс-мажорних обставин тощо. В інших випадках застосовується презумпція вини платника аліментів у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, а стягнення пені за весь час прострочення стає невідворотним.
У частині першій статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі №572/2515/15-ц вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».
Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Судом встановлено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей за рішенням суду та має заборгованість по їх сплаті.
Відповідачем не доведено, що заборгованість по аліментах виникла не з його вини.
Відповідачем як платником аліментів не доведено, що заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банківськими установами, наявністю форс-мажорних обставин тощо.
Отже, судом не встановлено обставин, які б могли звільнити відповідача від відповідальності за прострочення виконання аліментних зобов`язань.
Таким чином, встановивши, що з вини відповідача, який зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дітей за рішенням суду, виникла заборгованість по сплаті аліментів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача пені за несплату аліментів.
Використовуючи вищенаведені правила для обрахунку пені зі сплати аліментів, суд бере за основу наданий розрахунок державного виконавця заборгованості за аліментами.

Розрахунок державного виконавця враховує правило ст.196 СК України про обмеження максимального розміру пені за аліментами 100% заборгованості, відповідно для кожного місяця, за який нараховувалися аліменти, що відповідає правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року №711/679/21.
Також суд не знаходить підстав для зменшення розміру пені на підставі ч.2 ст.196 СК України, оскільки відомостей про свій матеріальний та сімейний стан відповідач суду не надав, а сам він є особою працездатного віку, тобто його матеріальний стан є задовільним.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 34 452,80 грн.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.
Крім того, згідно положень ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», тому з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір в розмірі що був встановлений на день звернення з позовом до суду та становить 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, ст.180, 196 СК України, суд -
ухвалив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за несплату аліментів - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несплату аліментів в сумі 34 452 (тридцять чотири тисячі чотириста п`ятдесят дві) грн 80 коп за період з 26.09.2025 року по 31.03.2026 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;
Представник позивача: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса робочого місця: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя: Я.В. Просіна