ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/2938/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Кондратова І.Д., Студенець В.І.

за участю секретаря судового засідання Гнідобор А.В.,

представників учасників справи:
від позивача: Олійник Л.М.,
від відповідача-1: не з`явився,
від відповідача-2: не з`явився,
від відповідача-3: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Господарського суду Одеської області (Петров В.С.)
від 26.12.2024

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду (Аленін О.Ю., Принцевська Н.М., Філінюк І.Г.)
від 19.03.2025 (повний текст складений 31.03.2025)

у справі за позовом ОСОБА_1 
до: 1. ОСОБА_2 ,
2. Фермерського господарства "Фенікс-2019",
3. ОСОБА_3 

про визначення розміру складеного капіталу фермерського господарства та розміру часток його членів (учасників),

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Хід розгляду справи та короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
1.  ОСОБА_1 (далі - Позивачка, Скаржниця) звернулася до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідачка-1), Фермерського господарства "Фенікс-2019" (далі - Відповідач-2, ФГ) та ОСОБА_3 (далі - Відповідач-3), у якому просила визначити розмір складеного капіталу Відповідача-2 у сумі 30 000 грн та розмір часток членів (учасників) фермерського господарства: розмір частки Позивачки у складеному капіталі - 66,67%, розмір частки Відповідача-3 у складеному капіталі - 33,33%.
2. В обґрунтування позовних вимог Позивачка вказувала про те, що згідно з договором купівлі-продажу частки у складеному (статутному капіталі) Відповідача-2 та рішення загальних зборів членів фермерського господарства набула права власності на частку у складеному капіталі товариства, що належала Відповідачці-1. Проте з 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, територія, де знаходиться Відповідачка-1, є тимчасово окупованою, що унеможливлює Позивачці стати засновником Відповідача-2 без наявності інших обов`язкових документів, а саме: заяви Відповідачки-1, як колишнього власника частки складеного капіталу та голови фермерського господарства, разом із підписаним сторонами актом приймання-передачі та новими редакціями статуту. Крім того, Позивачка зазначала, що заява до реєстратора з приводу внесення змін до установчих документів відповідно до закону не подавалася у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації в лютому 2022 року та окупацією території, де зареєстроване фермерське господарство та проживає Відповідач-3.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.12.2024 у справі №916/2938/24 у задоволенні позову відмовлено.
4. Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване таким:
- до переліку документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація змін відносяться рішення загальних зборів учасників товариства про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників/про виключення учасника з товариства та акт приймання-передачі частки; справжність підписів членів товариства, які голосували за таке рішення загальних зборів відповідно до вимог чинного законодавства повинні бути засвідчені нотаріально з обов`язковим використанням спеціальних бланків нотаріальних документів, проте справжність підписів членів Відповідача-2, які голосували за рішення загальних зборів щодо виключення члена фермерського господарства та розподіл часток, нотаріально не засвідчені та не дотримано вимоги обов`язкового використання спеціальних бланків нотаріальних документів на вказаному рішенні;
- у матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі фермерського господарства; 
- члени Відповідача-2 ще до повномасштабного вторгнення рф на територію України та відповідно окупації Херсонської області вели переговори про відчуження Відповідачкою-1 належної їй частки Відповідача-2 та мали достатньо часу як для оформлення та підписання акта приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі Відповідача-2, так і для нотаріального засвідчення підписів членів Відповідача-2, які голосували за рішення загальних зборів;
- перебування Відповідачки-1 на тимчасово окупованій території України Позивачкою не доведено, а тому порушення прав Позивачки відбулося не в результаті недобросовісної поведінки Відповідачки-1 та не з її вини.
5. Не погодившись з ухваленим судовим рішенням та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне дослідження судом першої інстанції всіх обставин справи, Позивачка оскаржила його в апеляційному порядку. 
6. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 у справі №916/2938/24 рішення Господарського суду Одеської області від 26.12.2024 залишено без змін.
Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
7. 09 квітня 2025 року Позивачка (Скаржниця) із використанням підсистеми "Електронний суд" подала касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила скасувати їх та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
8. У тексті касаційної скарги підставами касаційного оскарження ухвалених у справі №916/2938/24 судових рішень Скаржниця визначила пункти 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України):
- щодо пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України - суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 334 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункт 3 частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" без урахування висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах, викладених у постановах:
1) від 23.02.2022 у справі №922/2182/21 - акт приймання-передачі як такий не має ознак правочину у розумінні статті 202 ЦК України, а є лише первинним документом, який посвідчує факт існування між сторонами відповідних правовідносин, зокрема, відносин купівлі продажу (подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №910/12258/17 та від 11.06.2018 у справі №916/613/17). Відтак акт є належним доказом укладення сторонами договору купівлі продажу;
2) від 24.01.2022 у справі №912/3711/19 - згідно з частиною першою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на частку у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у третьої особи виникає з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Закон не пов`язує момент виникнення права участі у товаристві з обмеженою відповідальністю з моментом державної реєстрації відповідних змін у складі учасників товариства з обмеженою відповідальністю. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 24.10.2018 у справі №911/3773/17, від 10.10.2019 у справі №911/2218/18, від 08.06.2021 у справі №906/1336/19;
3) від 08.08.2022 у справі №911/2780/20 - відчуження частки у статутному капіталі є правовим механізмом, за яким відбувається її відчуження на підставі, зокрема договору купівлі-продажу. Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою третьою особою.
Скаржниця вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про те, що набуття та припинення права власності на корпоративні права здійснюється саме на підставі акта приймання-передачі майна, який (на думку суду апеляційної інстанції) є правочином, що підтверджує волевиявлення сторін та має такі ж юридичні наслідки. Укладення правочину з відчуження частки у статутному / складеному капіталі є правовою підставою набуття права на частку (права власності на частку), а момент набуття права на частку може визначатися умовами такого правочину;
- щодо пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України - суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права щодо недослідження зібраних у справі доказів, неповно встановив обставини справи, оскільки надана Скаржницею заява свідка долучена до матеріалів справи, але не врахована судом апеляційної інстанції під час розгляду справи по суті, проте пояснення ОСОБА_4 мають важливе значення у цій справі, а останній до 26 грудня 2024 року перебував на тимчасово окупованій території, у зв`язку з чим його пояснення не були надані до суду першої інстанції.
Позиція інших учасників справи
9. Від інших учасників справи у строки, встановлені Верховним Судом, відзиви на касаційну скаргу Скаржниці не надходили.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
10. Рішенням засновника Відповідача-2 від 26.01.2022 №2, громадянка України Відповідачка-1, яка володіла 100% статутного капіталу Відповідача-2 та діяла на підставі статуту, вирішила:
- прийняти в члени ФГ Відповідача-3 з 26.01.2022 на підставі заяви;
- прийняти в члени ФГ Скаржницю з 26.01.2022 року на підставі заяви;
- залишити за собою обов`язки голови та підписанта Відповідача-2 з 26.01.2022;
- внести зміни до статті 15 статуту Відповідача-2 (вклади членів ФГ у складений капітал);
- затвердити статут Відповідача-2 зі всіма змінами і доповненнями;
- реєстрацію статуту Відповідача-2 (нову редакцію) зі всіма змінами і доповненнями залишила за собою.
11. Рішенням засновника Відповідача-2 від 26.01.2022 №2 затверджено статут Відповідача-2 у новій редакції (далі - Статут).
12. Згідно з пунктом 1.1 статті 1 Статуту його було затверджено відповідно до вимог Закону України "Про фермерське господарство", Земельного кодексу України, Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, діючого законодавства України та рішення засновника Відповідача-2 від 26.01.2022.
13. Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Статуту членами (учасниками) фермерського господарства були:
- Відповідачка-1 - член, голова Відповідача-2;
- Відповідач-3 - член Відповідача-2;
- Скаржниця - член Відповідача-2.
14. Статут було підписано його головою - Відповідачкою-1.
15. Згідно з умовами пункту 15.1 статті 15 Статуту (затвердженого у новій редакції рішенням засновника Відповідача-2 від 26.01.2022 №2) визначено вклади та підписи членів Відповідача-2:
- Відповідачка-1 - 10 000,00 грн - 33,33%;
- Відповідач-3 - 10 000,00 грн - 33,33%;
- Скаржниця - 10 000,00 грн - 33,33%.
16. Справжність підпису Відповідачки-1 відповідно до Статуту засвідчено приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л.А. 31.01.2022, зареєстровано в реєстрі за №264.
17. 12 лютого 2022 року Відповідач-3 звернувся до Відповідачки-1 із заявою, у тексті якої зазначив:
- що він є членом (учасником) Відповідача-2, якому належить частка розміром 33,33% складеного капіталу вказаного фермерського господарства;
- за результатами розгляду повідомлення Відповідачки-1 від 12.02.2022 про намір продажу належної їй частки складеного капіталу Відповідача-2 розміром 33,33%, повідомив про відмову від придбання 33,33% частки складеного капіталу Відповідача-2 та про те, що не заперечує щодо продажу даної частки іншому учаснику - Скаржниці;
- відповідальність за достовірність наданої інформації та за будь-які непорозуміння та питання, що можуть виникнути з цього приводу в майбутньому, він бере на себе, юридичні наслідки вищевказаного йому відомі.
18. 20 лютого 2022 року між Відповідачкою-1 (продавцем) та Скаржницею (покупцем) укладено договір купівлі-продажу частки у складеному капіталі Відповідача-2 (далі - Договір), за умовами пункту 1 якого продавець передає покупцеві частку у складеному капіталі ФГ, номінальна вартість якої становить 10 000,00 грн, розмір якої становить 33,33 відсотка у складеному капіталі ФГ, (далі - частка), а покупець приймає частку і сплачує продавцю 10 000,00 грн, (далі - ціну).
19. За умовами пункту 2 Договору частка, що продається (відчужується), належить продавцю на підставі статуту ФГ. Продавець свідчить, що відчужувана ним частка у складеному капіталі фермерського господарства внесена повністю і до цього часу нікому не продана, не подарована, не закладена, в спорі та під забороною не перебуває, прав на неї треті особи не мають. Про характер діяльності та про фінансовий стан справ ФГ на момент укладення цього договору покупець належним чином повідомлений.
20. Згідно з пунктом 3 Договору покупець сплачує визначену у пункті 1 цього договору ціну, шляхом передачі готівкових коштів / перерахування на банківські реквізити продавця, в день підписання цього договору.
21. Відповідно до пункту 4 Договору продавець втрачає всі права та обов`язки щодо відчужуваної частини складеного капіталу Відповідача-2, що були обумовлені статусом. Разом з переходом права власності на визначену у пункті 1 Договору частку до покупця переходять всі права та обов`язки, що належали продавцеві у зв`язку з правом на зазначену частку, передбачені статутом та чинним законодавством.
22. Право власності покупця на частку у складеному капіталі Відповідача-2 виникає з моменту підписання цього договору. Продавець своїм підписом на цьому договорі заявляє на поступку (передачу) частки у складеному капіталі на користь покупця і переходом до останнього права власності на частку у складеному капіталі продавця (пункт 5 Договору).
23. Згідно з пунктом 6 Договору з моменту укладення цього договору права та обов`язки Відповідача-2 переходять до покупця у відповідній частині (33,33% складеного капіталу) з моменту підписання цього договору.
24. За умовами пункту 7 Договору від 20.02.2022 передбачено, що зміна умов договору, його розірвання або припинення можливі лише за письмовою угодою сторін.
25. У пункті 8 Договору визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.
26. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 8 цього договору, та закінчується після повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (пункт 9 Договору).
27. З наявної в матеріалах справи копії розписки Відповідачки-1 від 20.02.2022 суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до пункту 3 Договору Відповідачкою-1 було отримано від Скаржниці грошові кошти в сумі 10 000,00 грн за її частку в складеному капіталі Відповідача-2, розрахунок проведений в повному розмірі, претензій до Скаржниці Відповідачка-1 не мала.
28. На загальних зборах Відповідача-2, що відбулися 21.02.2022 та були оформлені протоколом №3, були присутні члени: Відповідачка-1, Відповідач-3 та Скаржниця.
29. На вказаних загальних зборах були вирішені наступні питання: 
1) на підставі пункту 3 Договору виключити з членів господарства Відповідачку-1;
2) головою та підписантом господарства призначити Скаржницю;
3) внести зміни до статті 15, вклади членів господарства у складений капітал, статуту Відповідача-2: Відповідач-3 - 33,33% статутного капіталу, Скаржниця - 66,67% статутного капіталу;
4) затвердити статут Відповідача-2 зі всіма змінами і доповненнями.
30. Звертаючись до суду з цим позовом Скаржниця стверджувала, що з 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією рф проти України, територія, де знаходиться Відповідачка-1 є тимчасово окупованою, що унеможливлює їй стати засновником без наявності інших обов`язкових документів, а саме: заяви Відповідачки-1 як колишнього власника частки складеного капіталу та голови фермерського господарства разом із підписаним сторонами актом приймання-передачі та новими редакціями статуту.
31. Скаржниця зазначала, що відсутність вказаних документів позбавляють її можливості набути право власності на придбане майно, а саме частку у складеному капіталі фермерського господарства, а також унеможливлюють реалізацію її корпоративних прав та здійснення будь-якої господарської діяльності юридичної особи.
32. Скаржниця також вказувала, що заява до реєстратора з приводу внесення змін до установчих документів відповідно до закону не подавалася через повномасштабне вторгнення російської федерації в лютому 2022 року та окупацію території, де зареєстроване фермерське господарство й проживає Відповідачка-1.
33. Крім того, Скаржниця вважала, що обраний нею спосіб захисту є ефективним, оскільки задоволення таких позовних вимог є підставою для державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань змін до відомостей про юридичну особу - Відповідача-2 щодо складу членів господарства та розміру їх часток.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
34. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевірив у межах доводів і вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов таких висновків.
35. Як вже було зазначено, Скаржниця у касаційній скарзі вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про недотримання членами Відповідача-2 вимог статті 334 ЦК України та частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" щодо нотаріального посвідчення справжності підписів членів господарства у рішенні загальних зборів Відповідача-2 та необхідності використання спеціальних бланків нотаріальних документів, й наголошує на фактичній неможливості нотаріального засвідчення договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Відповідача-2, у зв`язку з перебуванням Відповідачки-1 з 24.02.2022 з початку повномасштабного військового вторгнення рф на територію України на тимчасово окупованій території. Натомість суди, ухвалюючи оспорювані судові рішення, послалися на ненадання Скаржницею жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчинення таких дій, як станом на час проведення зборів, так і станом на час звернення до суду з цим позовом.
Суди зазначили, що відповідно до вказаних норм, акт приймання передачі частки в складеному капіталі та судове рішення про визначення розміру складеного капіталу не є вичерпним переліком документів на підставі яких вчиняються відповідні реєстраційні дії, а є лише одними з таких документів. Відповідні реєстраційні дії вчиняються також на підставі заяви про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю або заяви про вступ до товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю. Водночас суди попередніх інстанцій, на думку Скаржниці, зазначеного не врахували та ухвалили оскаржувані судові рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у справах №922/2182/21, №912/3711/19, №911/2780/20.
36. Верховний Суд вважає, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні з огляду на таке.
37. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
38. Відповідно до вимог статті 15 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
39. У частинах першій та другій статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
40. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 14 ЦК України).
41. З метою реалізації передбаченого статтею 55 Конституції України права на судовий захист, особа, звертаючись до суду, викладає в позовній заяві власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
42. Згідно вимог статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
43. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
44. Водночас позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
45. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.02.2022 у справі №910/6939/20 вказала про те, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
46. Отже, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
47. Згідно з частиною першою статті 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.
48. Правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України врегульовано Законом України "Про фермерське господарство" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №973-IV), який є спеціальним нормативним актом і застосовується до спірних правовідносин. Вказаний закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.
49. Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону №973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.
50. Відповідно до положень частини четвертої статті 1 наведеного закону фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа або фізична особа - підприємець. Фермерське господарство діє на основі установчого документа (для юридичної особи - статуту, для господарства без статусу юридичної особи - договору (декларації) про створення фермерського господарства). В установчому документі зазначаються найменування господарства, його місцезнаходження, адреса, предмет і мета діяльності, порядок формування майна (складеного капіталу), органи управління, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до господарства та виходу з нього та інші положення, що не суперечать законодавству України.
51. Згідно з частиною першою статті 2 Закону №973-IV відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.
52. У частині першій статті 3 Закону України "Про фермерське господарство?? визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень установчого документа фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом).
53. Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа. Голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об`єднаннями відповідно до закону. Голова фермерського господарства укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України. Голова фермерського господарства може письмово доручати виконання своїх обов`язків одному з членів господарства або особі, яка працює за контрактом (стаття 4 Закону №973-IV).
54. Згідно зі статтею 19 вказаного закону до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
55. Майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Майнові права, що входять до складеного капіталу фермерського господарства, передаються йому на визначений у Статуті термін. У власності фермерського господарства може перебувати будь-яке майно, в тому числі земельні ділянки, житлові будинки, господарські будівлі і споруди, засоби виробництва тощо, яке необхідне для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і набуття якого у власність не заборонено законом. Фермерське господарство має право здійснювати відчуження та набуття майна на підставі цивільно-правових угод. Порядок володіння, користування і розпорядження майном фермерського господарства здійснюється відповідно до його Статуту, якщо інше не передбачено угодою між членами фермерського господарства та законом (частини перша-п`ята статті 1 Закону №973-IV).
56. Відповідно до частини шостої статті 20 Закону України "Про фермерське господарство?? член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються Статутом фермерського господарства.
57. Згідно з частинами другою та третьою статті 22 Закону №973-IV України за рішенням членів фермерського господарства відповідно до закону фермерське господарство як цілісний майновий комплекс може бути відчужене на підставі цивільно-правових угод громадянам України, які мають право на створення фермерського господарства, або юридичним особам України для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Громадяни, які придбали майно фермерського господарства як цілісного майнового комплексу на підставі цивільно-правової угоди, подають у встановленому порядку Статут фермерського господарства на державну реєстрацію.
58. До складу цілісного майнового комплексу відповідно до частини першої статті 22 Закону №973-IV віднесено майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання.
59. Частка у статутному (складеному) капіталі фермерського господарства не входить до складу цілісного майнового комплексу, адже не належить фермерському господарству, а є власністю його членів.
60. Як убачається з аналізу норм Закону №973-IV у цьому законі відсутні норми, які б розкривали поняття частки в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, прав, які надаються нею (корпоративні права), в тому числі порядок виділення та продажу частки в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства в примусовому порядку. Зазначені норми відсутні й у інших нормативно-правових актах, які регулюють відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням фермерських господарств. Тому відповідно до частини першої статті 8 ЦК України щодо вказаних правовідносин слід застосувати правові норми цивільного законодавства, які регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
61. У постанові від 21.01.2020 у справі №908/2606/18 Велика Палата Верховного Суду вказала про можливість застосування до правовідносин, які виникають у зв`язку з діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю, у випадку, якщо спірні правовідносини не врегульовані статутом або Законом України "Про фермерське господарство?. Близька за змістом позиція міститься в постанові Верховного Суду від 18.01.2022 у справі №912/96/21.
62. Згідно зі статтею 113 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.
63. Учасником господарського товариства може бути фізична або юридична особа (частина перша статті 114 ЦК України).
64. Особливості діяльності товариств з обмеженою відповідальністю встановлюються Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
65. Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю (далі - товариство), порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників регулюється Законом України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".
66. Розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства (частина перша, друга статті 12 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю").
67. Відповідно до положень частин першої, другої та третьої статті 21 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам. Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.
68. Законом України «Про фермерське господарство» не врегульовано питання щодо порядку відчуження частки учасником фермерського господарства.
69. З огляду на правовий статус фермерського господарства - юридичної особи, зокрема особливості суб`єктного складу фермерського господарства (який обумовлюється сімейно- або родинно-трудовим характером), частка у складеному капіталі фермерського господарства не може бути відчужена особам, які не є членами сім`ї або родини, юридичним особам, а також особам, які не є громадянами України. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.01.2026 у справі № 904/1615/22.
70. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що специфіка правового статусу фермерського господарства, зокрема щодо суб`єктного складу його членів (який обумовлюється сімейно- або родинно-трудовим характером), зумовлює неможливість набуття статусу члена господарства юридичними особами та особами, не пов`язаними родинними або сімейними зв`язками з існуючими членами господарства. 
71. Як встановлено судами попередніх інстанцій у пункті 2.3 статті 2 статуту Відповідача-2, затвердженого у новій редакції рішенням засновника від 26.01.2022, визначено, що членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім`ї, родичі, які об`єдналися для спільного ведення фермерського господарства. 
72. Згідно з пунктом 2.5 статті 2 Статуту зміна складу членів фермерського господарства може здійснюватися з таких підстав:
- прийняття нового члена фермерського господарства, в тому числі в результаті відступлення частки (її частини) члена фермерського господарства в статутному фонді фермерського господарства;
- вихід члена фермерського господарства зі складу членів фермерського господарства;
- виключення члена фермерського господарства зі складу членів фермерського господарства;
- смерть члена фермерського господарства або оголошення його померлим.
73. За умовами пункту 2.6 статті 2 Статуту новий член фермерського господарства може бути прийнятий до складу членів фермерського господарства за рішенням загальних зборів членів фермерського господарства на підставі заяви за умови внесення вкладу до складеного капіталу фермерського господарства, а також у результаті відступлення внеску (його частини) члена фермерського господарства в складеному капіталі фермерського господарства в порядку, встановленому законодавством і цим статутом.
74. Член фермерського господарства має право в будь-який час вийти зі складу членів фермерського господарства незалежно від згоди інших членів фермерського господарства за умови попереднього їх повідомлення не пізніше, ніж за місяць до виходу зі складу членів фермерського господарства (пункт 2.7 статті 2 Статуту).
75. Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
76. Відповідно до частин першої - четвертої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
77. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.
78. Правочином є вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
79. Згідно з частиною першою статті 167 Господарського кодексу України, чинного станом на час виникнення спірних правовідносин, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
80. Відступлення частки у статутному капіталі є правовим механізмом, за яким відбувається її відчуження на підставі договору купівлі-продажу, міни, дарування або іншого зобов`язального договору. Наслідком відчуження частки є набуття іншою стороною договору права на частку.
81. Учинення правочину з відчуження частки не має наслідком автоматичний перехід корпоративних прав від первісного власника до набувача. Договором може бути передбачено, що право власності на частку переходить до набувача з моменту підписання договору, однак для переходу володіння часткою є необхідним волевиявлення обох сторін щодо цього. Передання частки від учасника набувачу може бути, зокрема, кінцевим етапом виконання договору (наприклад, після сплати покупної ціни), що можливо значно пізніше від укладення зобов`язального договору. Відтак акт приймання-передачі частки є документом, що відображає волевиявлення сторін щодо передання володіння від учасника товариства до набувача частки. Для передання частки у статутному капіталі товариства положеннями Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" передбачено нотаріальне засвідчення справжності підписів сторін на акті приймання-передачі частки.
Подібний за змістом висновок Верховного Суду викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/1336/19.
82. Згідно зі статтею 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки; до передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.
83. З урахуванням наведеної норми, передання майна - це надання набувачу можливості користування майном, здійснювати панування над ним, мати у своєму господарстві, володіти майном. Передання частки у статутному капіталі товариства - це надання набувачу можливості здійснювати права учасника товариства.
84. Таким чином, відповідно до вимог Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" не вимагається вказувати у статуті товариства склад учасників та розмір належних їм часток. Відповідно зміна учасників не потребує ні внесення змін до статуту, ні проведення загальних зборів учасників для внесення таких змін. Статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь усі учасники товариства (частина друга статті 21 вказаного закону).
85. Проте, згідно з пунктом 3 частини п`ятої статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю або товариства з додатковою відповідальністю подається, зокрема, один із таких відповідних документів: а) рішення загальних зборів учасників товариства про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства; г) заява про вихід з товариства; ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства; д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення з (повернення з володіння) відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства.
86. Отже, відповідно до положень наведеної вище норми передбачена можливість внесення змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі подання лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.
87. Такого висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 25.02.2020 у справі №915/1299/18 щодо того, що відповідно до вимог чинного законодавства передбачена можливість реєстрації змін у складі учасників, розмірі часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю на підставі лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.
88. Як встановили суди попередніх інстанцій у цій справі, 20.02.2022 Відповідачка-1 та Скаржниця уклали договір купівлі-продажу частки у складеному капіталі Відповідача-2, проте між сторонами за вказаним договором не було складено та підписано акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Відповідача-2. Крім того, всупереч вимогам Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" сторони не здійснили нотаріального засвідчення справжності підписів сторін на акті приймання-передачі частки. Крім того, Скаржниця не довела, що Відповідачка-1 перебувала на тимчасово окупованій території України та не мала можливості чи відмовилася від прибуття на підконтрольну територію України для вчинення таких дій, оскільки про намір щодо відчуження частки, Скаржниця була обізнана ще до повномасштабного вторгнення та окупації Херсонської області з огляду на те, що заява Відповідача-3 про відмову від придбання 33,33% частки складеного капіталу Відповідача-2, адресована Відповідачці-1 подана 12.02.2022, договір купівлі-продажу частки укладений сторонами 20.02.2022, а загальні збори членів Відповідача-2 відбулися 21.02.2022 до повномасштабного військового вторгнення рф на територію України.
89. З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що акт приймання-передачі майна є правочином, що підтверджує волевиявлення сторін та має юридичні наслідки, а саме - набуття та припинення права власності на корпоративні права. Подібного висновку дійшов Верховний Суд і в постанові від 25.02.2020 у справі №915/1299/18.
90. Щодо доводів Скаржниці з посиланням на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Суд зазначає таке.
91. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
92. Наведене узгоджується із частиною четвертою статті 236 ГПК України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
93. Отже, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
94. При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
95. Суд враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
96. Так, у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
97. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
98. Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).Водночас Скаржниця не послалася та не обґрунтувала наявність підстав для відступу, зокрема, з наведеного вище переліку.
99. Як вже було зазначено, Скаржниця, не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій у цій справі, стверджує про неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі №922/2182/21, від 24.01.2022 у справі №912/3711/19, від 08.08.2022 у справі №911/2780/20.
100. Водночас саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права не є його правовим висновком про те, як вона має застосовуватися у подібних правовідносинах. Ця позиція є усталеною, і Верховний Суд неодноразово посилався на неї, зокрема, у постановах від 04.06.2025 у справі №910/9305/23, від 09.04.2025 у справі №908/1556/22, від 08.04.2025 у справі №917/603/2441. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
101. Дослідивши наведені Скаржницею постанови, Верховний Суд відхиляє доводи Скаржниці про незастосування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у цих постановах, з огляду на таке.
102. Щодо наведеної Скаржницею постанови від 23.02.2022 у справі №922/2182/21, судом вирішувався спір щодо правової природи договору про відчуження частки у статутному капіталі Товариства (купівлі-продажу або дарування), що було обумовлено обставиною відсутності договору купівлі-продажу у письмовій формі, через що сторона заперечувала факт укладення договору саме купівлі-продажу, наполягаючи на укладенні іншого договору - дарування, Верховний Суд застосував до спірних правовідносин та керувався таким стандартом доказування як вірогідність доказів та дійшов висновку у вказаній справі про укладення у спірних правовідносинах договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі Товариства. Водночас у справі, що розглядається, на відміну від наведеною Скаржницею справи договір купівлі-продажу частки в складеному капіталі фермерського господарства був укладений, що також не заперечують сторони цього договору.
103. У наведеній Скаржницею постанові від 16.03.2023 у справі №911/2780/20 Верховний Суд розглядав спір про визнання недійсним рішення позачергових загальних зборів кооперативу, скасування реєстраційної дії та дійшов висновку, що частка в статутному капіталі товариства, яка придбана (набута) за рахунок спільних коштів подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Право з частки належить подружжю, який став учасником такого товариства.
104. Отже, справи №922/2182/21, №911/2780/20, на які посилається Скаржниця, та справа, що розглядається, не є подібними, відрізняються за фактичними обставинами, встановленими судами, суб`єктним складом, об`єктом і предметом правового регулювання. 
105. Стосовно наведеної Скаржницею постанови Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №912/3711/19 у судовому порядку розглядалися позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі, акта приймання-передачі частки, стягнення (витребування з володіння) частки в статутному капіталі, скасування державної реєстрації (з урахуванням заяви від 20.03.2023 про зміну предмета позову). Судами у наведеній справі було встановлено, що сторони підписали договір купівлі-продажу корпоративних прав, а також акт-приймання передачі частки у статутному капіталі товариства, проте не було здійснено державну реєстрацію набутих за договором прав, а тому у судовому порядку вирішувалося питання стосовно моменту набуття права на частку в статутному капіталі (права власності) та моменту набуття права з частки (права участі в господарському товаристві). Отже, зазначена справа та справа, що розглядається, є подібними.
106. Разом з тим, посилання Скаржниці на вказану постанову Верховного Суду у справі №912/3711/19 відхиляються Судом, оскільки таку постанову прийнято Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідній справі, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення, з огляду на те, що у справі, що розглядається, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог Скаржниці стала, зокрема відсутність підписаного сторонами акта приймання-передачі набутих за договором прав у складеному капіталі фермерського господарства, водночас у наведеній Скаржницею справі акт приймання-передачі корпоративних прав був підписаний сторонами.
107. Ураховуючи наведене, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України не підтвердилася. 
108. Щодо вказаної Скаржницею підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, Суд звертає увагу на таке.
109. Скаржниця в обґрунтування вказаної підстави вказує про те, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права та, посилаючись на пункти 1, 3 частини третьої статті 310 ГПК України, стверджує, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, а також неповно встановив обставини справи (не дослідив заяву свідка, долучену до матеріалів справи), що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
110. Водночас згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
111. Таким чином, Суд вважає недостатніми доводи Скаржниці про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови непідтвердження зазначеної Скаржницею підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
112. Отже, доводи Скаржниці в межах наведеної нею підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, Суд відхиляє, так як такі твердження зводяться по суті до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, з оцінкою доказів у справі, з висновками господарських судів, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень про відмову в задоволенні позову в цій справі, а також до спонукання Верховного Суду здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
113. З урахуванням наведеного та з огляду на встановлені судом апеляційної інстанції обставини справи, Суд зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваними рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, та необхідності встановлення інших обставин, ніж встановлені судом апеляційної інстанції, стосуються переоцінки наданих сторонами доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених у статті 300 ГПК України.
114. Верховний Суд, перевіривши застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалених у цій справі.
115. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
116. Відповідно до положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо встановить, що судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
117. Отже, суди попередніх інстанцій ухвалили рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції за наслідками повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи. Підстав для їх зміни чи скасування з підстав, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд не встановив.
Розподіл судових витрат
118. Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, судові витрати, понесені Скаржником у суді касаційної інстанції, покладаються на нього.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 26.12.2024 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 у справі №916/2938/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді І. Кондратова

В. Студенець