ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року		Справа №260/841/25 пров. №А/857/43519/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Гудима Л.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року (суддя Луцович М.М., м.Ужгород, повний текст складено 15 жовтня 2025 року), -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Закарпатського окружного адміністративного суду перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у справі №260/841/25, яке набрало законної сили 21.08.2025 (далі Рішення суду), позовну заяву задоволено частково. Визнано протиправними дії в/ч щодо відмови, оформленої листом №3362 від 19.11.2024, ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років. Зобов`язано в/ч повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 02.10.2023 про звільнення з військової служби (далі Рапорт) з урахуванням висновків суду, наведених у даному рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
10.09.2025 Закарпатським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист щодо зобов`язання в/ч повторно розглянути Рапорт з урахуванням висновків суду, наведених у даному Рішенні (далі Виконавчий лист).
15.09.2025 відповідач подав до суду заяву про визнання виконавчого документа від 10.09.2025 у справі №260/841/25 таким, що не підлягає виконанню та застосування до адвоката Казбулатової О.М. заходів процесуального примусу у вигляді накладення штрафу за зловживання процесуальними правами (далі Заява).
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року Заяву задоволено частково. Визнано таким, що не підлягає виконанню, Виконавчий лист. У задоволенні заяви в іншій частині відмовлено.
Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні Заяві відмовити.
В доводах апеляційної скарги вказує, що обставина самовільного залишення позивачем військової частини (далі СЗЧ), досліджувалася в судовому засіданні по справі № 260/170/24, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 травня 2024 року (далі Рішення суду-1) було визнано дії в/ч протиправними, оскільки перша відмова позивачу, якраз і ґрунтувалася на тому, що позивача неможливо звільнити, оскільки останній перебуває в СЗЧ. Також по даній справі розглядалося питання правомірності подачі рапорту позивачем через засоби зв`язку, в нашому випадку через «Укрпошту». 
Зазначає, що справа № 260/841/25 - це є друге звернення до суду позивача про його не звільнення з військової служби, де в/ч не звільняє позивача. Другою підставою незвільнення позивача з військової служби стала мотивація в/ч, що позивач не довів, що він утримує своїх чотирьох дітей, при цьому перебуваючи в офіційному шлюбі і діти народжені в цьому ж шлюбі. 
В даному випадку, це є вже третя відмова в/ч у звільненні ОСОБА_1 з військової частини на підставі перебування позивача в СЗЧ, хоча ця обставина була предметом дослідження у справі № 260/170/24.
Зазначає, що звільнення з військової служби військовослужбовця та перебування його в СЗЧ є два різних правових поля, які розглядаються в різних процесах і винна особа чи не винна щодо перебування її в СЗЧ буде визначати суд в кримінальному процесі.
Також скаржник зауважує, що реально в/ч не виконала ні Рішення суду, ні Рішення суду-1.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), зважаючи на те, що клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю відсутні, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що враховуючи, що станом на момент видачі судом Виконавчого листа обов`язок відповідача відсутній повністю у зв`язку з його добровільним виконанням боржником, тому виданий судом Виконавчий лист підлягає визнанню таким, що не підлягає до виконанню. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі статтею 370 КАС судове рішення яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною четвертою статті 372 КАС визначено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Виконання судового рішення згідно з частиною першою статті 373 КАС здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої статті 374 КАС суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Таким чином, процесуальне законодавство передбачає механізм нівелювання наслідків видачі виконавчого документа та припинення процедури примусового виконання судового рішення у разі виникнення обставин, які впливають на існування обов`язку боржника виконати судове рішення. Це відбувається шляхом визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
У постанові від 5 листопада 2020 року у справі № 752/2391/17 Верховний Суд вказав, що зазначені в статті 374 КАС підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові і процесуально-правові. До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою. Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: 1) видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); 2) коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; 3) видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; 4) помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; 5) видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; 6) пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання. Під іншими причинами слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.
Отже, боржник у цій справі не позбавлений права звернення до суду першої інстанції із заявою про визнання виконавчого листа у цій справі таким, що не підлягає виконанню, як застосування передбаченого процесуальним законом механізму для попередження безпідставного вжиття заходів із примусового виконання судового рішення за таким виконавчим листом. У свою чергу, положення статті 374 КАС надають право суду, який видав виконавчий лист, за заявою стягувача або боржника, у певних випадках, визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.
Як встановлено вище, Рішенням суду, зокрема, зобов`язано в/ч повторно розглянути Рапорт позивача з урахуванням висновків суду. 
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання Рішення суду відповідачем повторно розглянуто Рапорт та прийнято рішення за результатами такого розгляду, про що повідомлено позивача та суд листом від 22.08.2025 № 2766. За наслідками розгляду Рапорта, відмовлено ОСОБА_1 у звільненні з військової служби у зв`язку з тим, що такий самовільно залишив частину, відсутній на військовій службі, місцезнаходження його невідоме, що унеможливлює прийняти рішення про звільнення з військової служби.
При цьому, слід зауважити що, Рішення суду не містить обов`язку відповідача прийняти позитивне рішення про звільнення позивача з військової служби, а лише покладає на нього обов`язок здійснити повторний розгляд Рапорта та прийняти відповідне рішення.
Отже, обов`язок, покладений на відповідача Рішенням суду, був виконаний.
Покликання позивача на те, що підстава відмови у звільненні, пов`язана з перебуванням позивача у СЗЧ, вже була предметом дослідження у справі №260/170/24, за наслідками розгляду якої було винесено Рішення суду-1, є необґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається зі змісту Рішення суду-1, предметом розгляду було питання належного розгляду Рапорта про звільнення з військової служби та прийняття за наслідками його розгляду належним чином оформленого рішення. 
Так, суд першої інстанції вказав на те, що наслідком подання та розгляду рапорта військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи відмова у задоволенні рапорта, тоді як повідомлення про повернення до пункту постійної дислокації та подання рапорту встановленим порядком, оскільки є підстави для звільнення не може трактуватись судом як рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки таке чинним законодавством не передбачено. Належні та допустимі докази того, що Рапорт позивача розглянуто відповідно до вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та за наслідками розгляду такого прийнято відповідне рішення в матеріалах справи відсутні. У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не було прийнято належним чином оформленого рішення за результатами розгляду Рапорта позивача, оскільки відсутні докази прийняття наказу про звільнення з військової служби чи рішення про відмову у задоволенні Рапорта.
При цьому, суд зазначив, що внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження №62023140160000198) стосовно ухилення позивача від військової служби та призупинення військової служби не звільняють відповідача від обов`язку розглянути поданий Рапорт. 
Разом з тим, питання правомірності відмови у звільненні з підстав перебування позивача у СЗЧ судом у справі №260/170/24 не вирішувалося та правова оцінка таким підставам не надавалася.
Отже, у справі № 260/170/24 судом не досліджувалося питання наявності чи відсутності правових підстав для відмови у звільненні позивача у зв`язку з його перебуванням у СЗЧ, а встановлювалася лише відсутність належним чином оформленого рішення, прийнятого за результатами розгляду поданого Рапорта.
У межах справи, що розглядається, судом першої інстанції було встановлено, що підставою для відмови позивачу у звільненні з військової служби, оформленої листом від 19.11.2024 №3362, було непідтвердження факту утримання ним неповнолітніх дітей. Водночас, самовільне залишення позивачем військової частини як підстава для відмови у звільненні відповідачем не зазначалася.
За таких обставин, суд не досліджував та не надавав оцінки обставинам перебування позивача у СЗЧ як підставі для відмови у звільненні з військової служби, оскільки такі мотиви не були покладені в основу оскаржуваної відмови відповідача. 
Зазначені доводи скаржника фактично стосуються правомірності рішення, прийнятого відповідачем за результатами повторного розгляду Рапорта, водночас правомірність відмови у звільненні з військової служби позивача у зв`язку з його перебуванням у СЗЧ не досліджувалась судом ні в межах даної справи, ні в межах справи № 260/170/24.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язок, покладений на відповідача Рішенням суду, був виконаний шляхом повторного розгляду Рапорта та прийняття відповідного рішення. Незгода позивача з мотивами такого рішення свідчить про виникнення нового спору, який стосується нової підстави для відмови у звільненні з військової служби. Відтак наявні підстави для визнання Виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Т. В. Онишкевич