ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/9136/18 (910/11613/24) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Огороднік К.М., Погребняк В.Я., 

за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,

представників учасників справи: 
ТОВ "Градолюкс": ліквідатор Різник О.Ю.,
ТОВ "Торговий дім "Житомирські ласощі": Кучерявий О.В.,
ТОВ "Санта Софія": не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 (колегія суддів у складі: головуючий - Станік С.Р., Сотніков С.В., Остапенко О.М.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 (суддя Чеберяк П.П.)
у справі №910/9136/18 (910/11613/24)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Градолюкс" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Різника Олександра Юрійовича 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" 
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Санта Софія"
про спростування майнових дій і повернення сплачених за договором поставки коштів 
у межах справи № 910/9136/18
за заявою Товариство з обмеженою відповідальністю "Санта Софія"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Градолюкс"
про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи та стислий зміст позовних вимог
1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.07.2018 порушено провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Градолюкс" (далі - Боржник) за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Санта Софія" (далі - Ініціюючий кредитор), введено процедуру розпорядження майном боржника. 
2. Постановою Господарського суду міста Києва від 14.06.2021 визнано Боржника банкрутом, відкрито щодо нього ліквідаційну процедуру. 
3. 24.09.2024 Боржник у особі ліквідатора звернувся до господарського суду з позовом у межах зазначеної справи до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (далі - Відповідач) про спростування майнових дій із перерахування Боржником на користь Відповідача коштів за договором №П-03-24-1 від 27.03.2015 про поставку паливно-мастильних матеріалів та договором №23/12/16ГДТ від 23.12.2016 про поставку кондитерських виробів, та стягнення коштів у сумі 6021454,30 грн. 
4. Позов мотивовано тим, що спірні дії Боржника не відповідають критеріям розумності та добросовісності, вчинені на шкоду Боржнику і його кредиторам, що не відповідає принципам здійснення господарської діяльності відповідно до положень статей 3, 13 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ). При цьому ліквідатор Боржника послався на те, що Боржник і Відповідач є пов`язаними особами через ТОВ "Паливна енергетична компанія "Фактор", спірні кошти Боржник перерахував у період, коли в нього існувала значна заборгованість перед іншими особами, а господарська діяльність була збитковою, натомість Відповідач не поставив товар на виконання зазначених договорів та не повернув передплату. Також ліквідатор Боржника зазначив про поважність причин звернення з позовом у цій справі з пропуском позовної давності у зв`язку з тим, що колишній керівник Боржника приховав документи. 
5. Відповідач заперечив проти позовних вимог та подав заяву про застосування позовної давності, який, на його думку, з урахуванням зупинення перебігу на період дії карантину закінчився 25.12.2021, а також пропущений без поважних причин. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
6. З 10.05.2012 до 22.03.2016 за кодом ЄДРПОУ 38092323 була зареєстрована юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Петрол-Парк", основними видами діяльності якого були: 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, 46.12 Діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, металами та промисловими хімічними речовинами, 47.30 Роздрібна торгівля пальним. 23.03.2016 найменування зазначеної юридичної особи змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (Відповідач). Також відбулася зміна керівника та учасника зазначеного товариства. 
7. У ході проведення ліквідаційної процедури ліквідатор Боржника на підставі банківської виписки АТ "Фортуна Банк" встановив, що Боржник перерахував на користь Відповідача в період з 03.04.2015 до 29.03.2016 кошти в сумі 3786454,30 грн як попередню оплату паливно-мастильних матеріалів за договором №П-03-24-1 від 27.03.2015, а 30.12.2016 - кошти в сумі 2235000,00 грн як передплату за кондитерські вироби згідно з договором №23/12/16ГТД від 23.12.2016.
8.  Оригінали та/або копії зазначених договорів у ліквідатора Боржника відсутні. Відповідач на запит ліквідатора Боржника та на вимогу місцевого господарського суду не надав копії договорів, а натомість повідомив про неможливість їх надати, оскільки зазначені договори та їх додатки не збереглися. 
9. Також Відповідач не надав доказів виконання умов зазначених договорів - поставки товару Боржнику та/або повернення отриманих на підставі зазначених договорів передплат. 
10. У подальшому 10.07.2018 Відповідач, Ініціюючий кредитор та Боржник уклали договір переведення боргу №10072018/3 на суму 2053404,42 грн, на підставі якого Відповідач перевів на Ініціюючого кредитора основний борг (грошове зобов`язання), що виникло на підставі договору №23/12/16ГТД від 23.12.2016, та станом на 10.07.2018 складало 2053404,42 грн. Виконання договору переведення боргу Відповідачем шляхом сплати Ініціюючому кредитору коштів у загальному розмірі 2053404,42 грн підтверджено копіями відповідних платіжних доручень. 
11. За результатами аналізу фінансово-господарської діяльності Боржника, його становища на ринках та можливості відновлення платоспроможності ПП "Центр антикризових технологій" склало відповідний висновок, до якого додано, зокрема, зведений баланс Боржника, згідно з яким у Боржника в період 2015 - 2017 роки рахувалась заборгованість: 
- короткострокові кредити банків: на 31.12.2015 - 113,6 млн грн, на 31.12.2016 - 59,7 млн грн, на 31.12.2017 - 59,8 млн грн; 
- кредиторська заборгованість за товари, роботи, послуги: на 31.12.2015 - 7,3 млн грн, на 31.12.2016 - 9,7 млн грн, на 31.12.2017 - 12,9 млн грн; 
- інші поточні зобов`язання: на 31.12.2015 - 32,7 млн грн, на 31.12.2016 - 108,1 млн грн, на 31.12.2017 - 115,4 млн грн. 
12. Збиток від господарської діяльності Боржника у 2016 становив 17 млн грн, у 2017 - 53 млн грн. 
Стислий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
13. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026, позов задоволено частково, спростовано майнові дії, вчинені Боржником із перерахування коштів на користь Відповідача за договором №П-03-24-1 від 27.03.2015 про поставку паливно-мастильних матеріалів, стягнуто з Відповідача на користь Боржника грошові кошти в розмірі 3786454,30 грн, а в іншій частині позов залишено без задоволення. 
14. Судові рішення в частині задоволення позову мотивовано тим, що перерахування Боржником на користь Відповідача коштів у сумі 3786454,30 грн як попередньої оплати за договором №П-03-24-1 здійснено у період існування значної кредиторської заборгованості перед третіми особами, що не відповідає принципам добросовісного ведення господарської діяльності. 
15. При цьому господарські суди дійшли висновку про поважність причин пропуску Боржником у особі ліквідатора позовної давності за вказаними позовними вимогами, оскільки про обставини наявності заборгованості Відповідача ліквідатору Боржника стало відомо після отримання листа ГУ ДПС у м. Києві від 24.05.2024 та після отримання виписок із рахунків Боржника у період з 28.05.2024 до 18.06.2024.
Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 
16. Відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить: скасувати постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду в частині спростування майнових дій, вчинених Боржником, із перерахування коштів на користь Відповідача за договором №П-03-24-1 від 27.03.2015, стягнення з Відповідача коштів у розмірі 3786454,30 грн та судового збору; відмовити у задоволенні позовних вимог Боржника в особі ліквідатора в зазначеній частині повністю; в іншій частині рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін; застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог Боржника в особі ліквідатора до Відповідача та відмовити в їх задоволенні. 
17. Касаційну скаргу подано з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
18. Скаржник посилається на помилкове застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій статті 42 КУзПБ всупереч вимогам статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу України щодо дії законів у часі, без урахування висновків щодо застосування зазначених норм, викладених у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, від 28.10.2021 у справі №911/1012/13.
19.  Водночас скаржник зазначає про відсутність правових підставі для спростування майнових дій і повернення коштів, сплачених за договором №П-03-24-1 від 27.03.2015, відповідно до положень статті 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), адже зазначені дії вчинено поза межами передбаченого вказаною нормою річного строку. 
20. Скаржник зазначає про неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій положень статей 3, 13 Цивільного кодексу України, оскільки вони не є самостійною підставою недійсності, а застосовуються лише за наявності доведеного зловживання правом, тоді як у цій справі відсутній умисел на шкоду кредиторам, безоплатність / нееквівалентність, виведення активів, договір є реально виконаним господарським правочином. 
21. Заперечуючи проти висновку про відсутність поставки, скаржник посилається на відомості бухгалтерського обліку Відповідача, які підтверджують поставку ним паливно-мастильних матеріалів Боржнику за договором №П-03-24-1 на суму 5020000 грн, які господарські суди не дослідили належним чином. 
22. Заперечуючи проти висновку про відсутність збитковості та ділової мети, скаржник посилається на звіт про фінансові результати, який є додатком до висновку ПП "Центр антикризових технологій" від 10.09.2018.
23. Скаржник стверджує, що правочин може бути визнаний фраудаторним лише в разі, якщо він укладений після 01.01.2025, адже такий юридичний термін з`явився в законодавстві внаслідок внесення змін до абзацу 6 статті 1 КУзПБ, який набрав чинності 01.01.2025. Скаржник вважає, що при визнанні спірних дій і правочину фраудаторними господарські суди не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, від 16.10.2024 у справі № 911/3706/23, від 21.10.2025 у справі №910/3084/18 (910/2159/24).
24. На думку скаржника, господарські суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили початок перебігу позовної давності, не з моменту вчинення правочину 27.03.2015, а з 2024 року, не врахувавши висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 19.06.2018 у справі №916/1979/13, від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 17.10.2024 у справі №914/2441/15 (914/2778/21).
25. Скаржник зауважує, що бездіяльність ліквідатора не є поважною причиною пропуску позовної давності, оскільки відповідні виписки могли бути отримані раніше, тоді як строки зберігання договорів становлять 5 років, відповідно, договори 2015 - 2016 років законно знищені та їх відсутність не може тлумачитися проти Відповідача. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
26. Ліквідатор Боржника подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
27. Ліквідатор Боржника вважає, що касаційна скарга не спростовує законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів, що є неприпустимим на стадії касаційного перегляду. 
28. Ліквідатор Боржника наголошує, що спірні майнові дії Боржника з перерахування коштів на користь Відповідача як пов`язаної особи у період наявності простроченої заборгованості перед іншими кредиторами не мали господарської мети та господарської доцільності, не супроводжувалися реальним виконанням, порушили права Боржника та його кредиторів, мають ознаки фраудаторності, в зв`язку з чим підлягали спростуванню з поверненням отриманих Відповідачем коштів до ліквідаційної маси. 
29. Також ліквідатор Боржника зазначає, що в сукупності обставини бездіяльності посадових осіб Боржника, вчинення ними протиправних дій не в інтересах Боржника та його кредиторів, приховування документів / активів товариства, можливість виконання повноважень ліквідатора з оскарження правочинів лише після призначення тощо є підставою для висновку про поважність пропуску ним позовної давності в цій справі з урахуванням висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №Б8/078-12(911/3091/21), від 14.09.2022 у справі №Б8/180-11(911/1704/21).
Позиція Верховного Суду
30. Керуючись вимогами статей 14, 300 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги та виходить з такого.
31. Предметом касаційного перегляду є судові рішення, ухвалені за наслідками розгляду позову ліквідатора Боржника, заявленого в межах справи про банкрутство, про спростування майнових дій із перерахування Боржником на користь Відповідача коштів за договором №П-03-24-1 від 27.03.2015 про поставку паливно-мастильних матеріалів, вчинених у період з 03.04.2015 до 29.03.2016. 
32. Розгляд та захист порушених прав у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
33. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника та спростування майнових дій боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 20 Закону про банкрутство та статті 42 КУзПБ.
34. Зазначені норми визначають спеціальні підстави для заявлення вимог про визнання недійсними правочинів за участю боржника / спростування майнових дій, вчинених ним після порушення / відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом, так званого, "підозрілого періоду", що передував порушенню / відкриттю провадження у справі про банкрутство. Зазначений "підозрілий період" становить: один рік згідно з частиною 1 статті 20 Закону про банкрутство; три роки згідно з частиною 1 статті 42 КУзПБ. 
35. Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, зокрема, викладеної в постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, ухваленій у складі палати для розгляду справі про банкрутство Касаційного господарського суду (на яку посилається скаржник у касаційній скарзі), критерієм для застосування норм статті 42 КУзПБ і статті 20 Закону про банкрутство, зокрема, до заяв, поданих після введення в дію КУзПБ, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.
36. Оскільки ліквідатор Боржника заявив позовні вимоги про спростування майнових дій, вчинених Боржником до порушення провадження у справі про банкрутство Боржника на підставі Закону про банкрутство в редакції, чинній станом на 30.07.2018, під час розгляду зазначеного позову немає правових підстав для застосування положень статті 42 КУзПБ.
37. Водночас оскільки спірні майнові дії (в частині, що наразі є предметом касаційного оскарження) Боржник вчинив у період з 03.04.2015 до 29.03.2016, тобто поза межами "підозрілого періоду" передбаченого частиною 1 статті 20 Закону про банкрутство, обмеженого одним роком до відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника, положення зазначеної норми також не поширюються на спірні в цій справі правовідносини за темпоральним критерієм. 
38. З наведених мотивів Верховний Суд погоджується з висновком господарського суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних у цій справі правовідносин положень статті 20 Закону про банкрутство та статті 42 КУзПБ. 
39. З урахуванням викладеного Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про помилкове застосування апеляційним господарським судом статті 20 Закону про банкрутство та статті 42 КУзПБ, зокрема, внаслідок неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, оскільки за змістом оскаржуваної постанови положення вказаних норм під час вирішення спору в цій справі не застосовано. 
40. Разом з тим, згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду викладеною, зокрема, в постановах від 28.10.2021 у справі №911/1012/13, від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, укладення боржником договору поза межами відповідного "підозрілого періоду" (одного або трьох років, що передували відкриттю справи про банкрутства), визначеного, відповідно, статтею 20 Закону про банкрутство або статтею 42 КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи інших законів.
41. Наведене означає, що спірні майнові дії підлягають оцінці не за спеціальними підставами законодавства про банкрутство, а за загальними положеннями Цивільного кодексу України про добросовісність, межі здійснення цивільних прав та недопустимість зловживання правом.
42. Законодавство про банкрутство не містить визначення майнових дій боржника в розумінні процедур банкрутства, проте Верховний Суд неодноразово викладав висновки з наведеного питання. Так, зокрема:
- у постанові Верховного Суду в складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 30.10.2019 у справі №910/7827/17 вказано, що майнові дії боржника - це вид юридичних дій, як-то вчинки, що здійснені боржником або від імені боржника і мають матеріальний вираз у формі документу будь-якого правочину (угоди, договору), розпорядчого документу, акту, пов`язаного з волевиявленням боржника як суб`єкта правовідносин на відчуження майнових активів боржника або відмову від них;
- у постанові від 19.11.2019 у справі №908/1305/15-г Верховний Суд вказав, що під майновими діями боржника слід розуміти юридичні дії, які є підставою для виникнення, зміни, припинення правовідносин, зокрема, виконання боржником зобов`язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів, виконання зобов`язання раніше встановленого строку (терміну), відмови від власних майнових вимог, сплати коштів кредитору або прийняття майна в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна, тощо;
- у постанові від 13.02.2019 у справі №04/01/5026/1089/2011 Верховний Суд зазначив, що спростування майнових дій виступає як заперечення, відхилення, оспорення фактичних даних чи обставин, що визначають правомірність майнових дій боржника, та може мати форму визнання недійсними (незаконними, нечинними) дій боржника, які вчинені щодо розпорядження його майном на підставі рішень власника або його органів управління (керівника боржника, власника боржника, загальних зборів боржника тощо).
43. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
44. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
45. Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
46. Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
47. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
48. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. 
49. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
50. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
51. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
52. Отже, правочин, вчинений боржником у період існування у нього невиконаних зобов`язань перед кредиторами, підлягає оцінці з точки зору його добросовісності, а наявність ознак фраудаторності встановлюється, виходячи з сукупності обставин, що свідчать про спрямованість відповідної поведінки на заподіяння шкоди кредиторам. 
53. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 навела, зокрема, такі висновки:
- фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору;
- у Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах;
- використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є "вживанням права на зло". За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.
54. Зважаючи на наведені висновки, Верховний Суд вважає помилковим твердження скаржника про можливість визнання фраудаторним лише правочину, укладеного після набрання чинності 01.01.2025 змін до КУзПБ, які містять відповідний термін. Сама лише відсутність окремого визначення поняття фраудаторних правочинів у Цивільному кодексі Україні та КУзПБ не спростовує їх наявності як правової категорії та розповсюдженості у цивільному обороті, а також не виключає можливість захисту прав кредиторів, порушених внаслідок недобросовісності боржника, втіленої у правочині, спрямованому на виведення майна, ухилення від сплати заборгованості тощо. 
55. Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові у справі №910/16579/20 також зауважила, що:
- договір, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій; 
- застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно;
- учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. 
56. У постановах від 16.10.2024 у справі № 911/3706/23, від 16.10.2024 у справі №911/3706/23, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, Верховний Суд також дійшов таких висновків:
- критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором;
- саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже, й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника; 
- слід враховувати, що кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.
57. У цій справі ліквідатор Боржника оспорив дії, вчинені Боржником (в частині, що наразі є предметом касаційного оскарження) на виконання договору №П-03-24-1 від 27.03.2015 про поставку паливно-мастильних матеріалів.
58. Відповідно до положень статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
59. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України).
60. Згідно з положеннями статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
61. Отже, договором на покупця може покладатися обов`язок здійснення попередньої оплати товару, тобто оплати до його передання продавцем. При цьому договір купівлі-продажу (поставки), який містить обов`язок покупця щодо попередньої оплати, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 Цивільного кодексу України. У такому випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики). Подібний за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/14180/18, ухваленій у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду. 
62. Дослідивши надані учасниками цієї справи докази, господарські суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини укладення між Боржником і Відповідачем (з урахуванням обставин зміни його найменування з ТОВ "Петрол-Парк" на ТОВ "Торговий дім "Житомирські ласощі"), зокрема, договору №П-03-24-1 від 27.03.2015 поставки паливно-мастильних матеріалів та перерахування на його виконання Боржником Відповідачу в період з 03.04.2015 до 29.03.2016 коштів у загальній сумі 3786454,30 грн як попередньої оплати паливно-мастильних матеріалів. 
63. Оскільки сторони не надали до матеріалів справи оригінал чи копію зазначеного договору, господарські суди під час вирішення спору слушно врахували висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.06.2019 у справі №910/1376/16, згідно з яким за відсутності тексту договору виписки по рахунках боржника в банках є належними доказами укладення відповідних договорів. 
64. Господарські суди попередніх інстанцій також встановили, що у період 2015 - 2017 років, зокрема на час вчинення зазначених дій з перерахування коштів Відповідачу, Боржник мав значну заборгованість перед контрагентами, а його діяльність була збитковою. Водночас Відповідач не надав доказів факту поставки оплаченого Боржником товару - паливно-мастильних матеріалів. 
65. Виходячи з наведеного, господарські суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність реальної мети вказаної господарської операції з укладення договору на постанову паливно-мастильних матеріалів на умовах попередньої оплати у період існування у Боржника значного розміру кредиторської заборгованості, збитковості його діяльності, враховуючи відсутність вчинення Відповідачем зустрічних майнових дій на користь Боржника. З огляду на такі фактичні обставини господарські суди визнали обґрунтованими позовні вимоги ліквідатора Боржника на підставі положень статей 3, 13, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України, адже перерахування Боржником за таких обставин Відповідачу попередньої оплати в сумі 3786454,30 грн не відповідає принципам добросовісного ведення господарської діяльності. 
66. Заперечуючи проти наведених висновків, Відповідач у касаційній скарзі стверджує про відсутність у спірних правовідносинах доведеного зловживання правом, умислу на шкоду кредиторам, безоплатності / нееквівалентності, виведення активів, збитковості та наголошує, що відповідний договір є реально виконаним господарським правочином. Виходячи з встановлених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України меж розгляду справи, Верховний Суд відхиляє такі доводи Відповідача, адже вони по суті зводяться до незгоди з висновками господарських судів першої та апеляційної інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів, встановлення інших обставин у тому контексті, який, на думку Відповідача, свідчить про відсутність ознак фраудаторності спірних майнових дій Боржника.
67. При цьому Верховний Суд враховує, що господарські суди попередніх інстанцій під час розгляду справи дослідили, зокрема, ті докази, на які посилається Відповідач у касаційній скарзі, та встановив фактичні обставини з їх урахуванням у системному взаємозв`язку з іншими доказами, керуючись встановленим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України стандарту вірогідності доказів. 
68. Зокрема, господарські суди першої та апеляційної інстанцій прийняли до уваги відомості, наведені в звіті про фінансові результати, який є додатком до висновку ПП "Центр антикризових технологій" від 10.09.2018. Водночас господарські суди відхилили посилання Відповідача на відомості його бухгалтерського обліку, зважаючи на відсутність певних доказів на підтвердження обставин реального руху товару за ланцюгом постачання, фактичного використання поставленого товару, зокрема, здійснення перевезення, отримання паливно-мастильних матеріалів як товару за видатковими накладними, зберігання товару у власних складських приміщеннях та / або у інших осіб тощо. Аргументи Відповідача про знищення відповідних документів також розглянуто господарськими судами попередніх інстанцій та відхилено з огляду на відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували таке знищення. 
69. Отже, викладені в касаційній скарзі аргументи Відповідача не надають підстав для висновку про неправильне застосування господарським судом апеляційної інстанції вимог статей 3, 13 Цивільного кодексу України до встановлених у цій справі фактичних обставин, зокрема, внаслідок неврахування висновків Верховного Суду, викладених у перелічених Відповідачем постановах. 
70. Також Верховний Суд вважає безпідставними доводи Відповідача про наявність правових підстав для застосування до позовних вимог у цій справі наслідків спливу позовної давності з огляду на таке. 
71. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).
72. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (статті 257, 261 Цивільного кодексу України).
73. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, але за умови, що про її застосування заявлено стороною у спорі до ухвалення судом рішення (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).
74. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина 5 статті 267 Цивільного кодексу України). 
75. Господарські суди першої та апеляційної інстанцій у оскаржуваних рішенні та постанові конкретно не зазначили момент закінчення позовної давності щодо вимог про спростування окремих спірних у цій справі майнових дій, вчинених Боржником на виконання договору №П-03-24-1 від 27.03.2015 у період з 03.04.2015 до 29.03.2016. 
76. Однак задовольняючи позовні вимоги в зазначеній частині, господарські суди виходили з висновку про сплив позовної давності на момент звернення ліквідатора Боржника з відповідною позовною вимогою та, водночас, поважність причин пропуску такого строку. 
77. З огляду на таке Верховний Суд відхиляє доводи Відповідача про помилкове визначення господарськими судами попередніх інстанцій початку перебігу позовної давності з 2024 року, адже вони не відповідають змісту оскаржуваних судових рішень, а також про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.06.2018 у справі №916/1979/13, від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц та від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 17.10.2024 у справі №914/2441/15 (914/2778/21), які ухвалені щодо правовідносин, які не є подібними до цієї справи, та є нерелевантними. 
78. Звертаючись із касаційною скаргою на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Відповідач у касаційній скарзі не наводить певних висновків Верховного Суду, не врахованих господарськими судами першої та апеляційної інстанцій, щодо правильного застосування норм права при вирішенні питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності ліквідатором боржника у справі про банкрутство під час оскарження вчинених боржником майнових дій. 
79. Натомість господарські суди у оскаржуваних рішенні та постанові слушно послалися на висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права в подібних правовідносинах, викладені у постановах від 23.04.2024 у справі №915/220/13-г(915/1465/21) і від 14.09.2022 у справі №Б8/180-11 (911/1704/21).
80. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 23.04.2024 у справі №915/220/13-г(915/1465/21), питання щодо наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Поважними причинами у разі пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. 
81. У постанові від 14.09.2022 у справі №Б8/180-11 (911/1704/21) Верховний Суд звернув увагу на те, що арбітражний керуючий з моменту призначення його ліквідатором прирівнюється до службової особи підприємства-боржника; через арбітражного керуючого здійснюється зв`язок між сторонами, господарським судом та іншими учасниками у справі про банкрутство. Однак як учасник провадження у справі про банкрутство арбітражний керуючий набуває такого статусу лише після прийняття судом відповідного процесуального документа. Тобто саме з цього моменту арбітражний керуючий (ліквідатор) має право здійснювати свої повноваження, визначені законодавством про банкрутство, щодо формування ліквідаційної маси; подання до суду заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вжиття заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. При цьому ліквідатор у справі про банкрутство має самостійний статус як особа, що за рішенням суду зобов`язана належним чином виконувати свої повноваження в ході ліквідаційної процедури, зокрема ті, що направлені на формування ліквідаційної маси боржника. 
82. Крім того, господарські суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі звернулися до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №902/357/18 та від 23.10.2018 у справі №904/5978/14, про можливість визнання поважними причин пропущення строку позовної давності у зв`язку з бездіяльністю раніше призначених ліквідаторів банкрута та вчинення ними дій не в інтересах банкрута / його кредиторів, тобто обставини, які робили своєчасне пред`явлення позову утрудненим.
83. Дослідивши наявні у цій справі докази, господарські суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що колишній керівник Боржника не виконав вимоги Закону про банкрутство та КУзПБ щодо передачі розпоряднику майна та в подальшому ліквідатору первинних документів, бухгалтерської та іншої документації, печатки Боржника тощо, у зв`язку з чим арбітражні керуючі вчиняли заходи для примусового витребування інформації про господарські операції Боржника, наявності у нього кредиторської заборгованості. Зокрема, про наявність заборгованості Відповідача перед Боржником ліквідатору стало відомо після отримання листа ГУ ДПС у м. Києві від 24.05.2024 та виписок із рахунків Боржника у період з 28.05.2024 до 18.06.2024.
84. Оцінивши наведені обставини в сукупності, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про поважність причин пропуску ліквідатором Боржника позовної давності за позовними вимогами щодо спростування майнових дій, вчинених Боржником на підставі договору №П-03-24-1 від 27.03.2015, що є підставою для захисту відповідного права та стягнення грошових коштів у сумі 3786454,30 грн. 
85. Наведені в касаційній скарзі заперечення Відповідача проти такого висновку по суті зводяться до необхідності переоцінки відповідних доказів та встановлення на їх підставі інших обставин, що не входить до меж розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
86.  Звертаючись з касаційною скаргою, скаржник не довів неправильного застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права до встановлених під час розгляду справи обставин як необхідної передумови для скасування оскаржуваних судових рішень.
87. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги, а також залишення без змін оскаржуваних судових рішень господарських судів першої та апеляційної інстанцій.
Розподіл судових витрат
88. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" залишити без задоволення. 
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/9136/18(910/11613/24) залишити без змін. 
3. Поновити виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 у справі №910/9136/18(910/11613/24).
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Картере

Судді К. Огороднік

В. Погребняк