СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року м. Харків Справа № 905/567/24 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.,

за участю секретаря судового засідання Довгань А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (вх. № 762 Д/2)
на рішення Господарського суду Донецької області від 13.03.2026 (повне рішення складено 20.03.2026, суддя Зельман Ю.С.) у справі № 905/567/24
за позовом першого заступника керівника Волноваської окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації, Донецька область, Волноваський район, смт Мирне, 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги", м.Дніпро, 
про визнання недійсними додаткових угод №10 від 29.09.2021, №11 від 12.11.2021, №12 від 15.11.2021, №13 від 25.11.2021, №14 від 26.11.2021, №15 від 30.12.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021 та стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 305 980,19 грн,

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Волноваської окружної прокуратури Донецької області звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом в інтересах держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" про визнання недійсними додаткових угод №10 від 29.09.2021, №11 від 12.11.2021, №12 від 15.11.2021, №13 від 25.11.2021, №14 від 26.11.2021, №15 від 30.12.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021 та стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 317 006,50 грн.
28.05.2024 до Господарського суду Донецької області від Волноваської окружної прокуратури Донецької області надійшло уточнення позовних вимог, у якому прокурор зменшив позовні вимоги та зазначив, що з інформаційною довідкою відділу освіти за вересень-грудень 2021 року спожито 124 361 кВт·год, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти в сумі 305 980,19 грн.
В обґрунтування заявлених вимог заступник керівника прокуратури вказує на те, що відповідачем було ініційовано укладання додаткових угод №10 від 29.09.2021, №11 від 12.11.2021, №12 від 15.11.2021, №13 від 25.11.2021, №14 від 26.11.2021, №15 від 30.12.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021 в порушення вимог п.2 ч.5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" (далі - Закон № 922-VIII), а сума бюджетних коштів, сплачених за вказаними додатковими угодами, складає 317006,50 грн та підлягає стягненню з відповідача як безпідставно отримана.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 13.03.2026 у справі №905/567/24 позовні вимоги першого заступника керівника Волноваської окружної прокуратури Донецької області, в інтересах держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації, до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" про визнання недійсними додаткових угод №10 від 29.09.2021, №11 від 12.11.2021, №12 від 15.11.2021, №13 від 25.11.2021, №14 від 26.11.2021, №15 від 30.12.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021 та стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 305 980,19 грн - задоволено.
Визнано недійсною додаткову угоду №10 від 29.09.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, укладену між Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Визнано недійсною додаткову угоду №11 від 12.11.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, укладену між Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Визнано недійсною додаткову угоду №12 від 15.11.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, укладену між Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Визнано недійсною додаткову угоду №13 від 25.11.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, укладену між Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Визнано недійсною додаткову угоду №14 від 26.11.2021, до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, укладену між Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Визнано недійсною додаткову угоду №15 від 30.12.2021, до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, укладену між Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" на користь Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації грошові кошти в сумі 305 980,19 грн.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" на користь Донецької обласної прокуратури судовий збір в розмірі 11 378,85 гривень.
Стягнуто з Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації на користь Донецької обласної прокуратури судовий збір в розмірі 11 378,85 гривень.
В обґрунтування прийнятого у справі рішення місцевий господарський суд з посиланням на положення ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" вказує, що внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення). При цьому, існування обставин, які є підставою для зміни ціни товару, повинні бути доведені належними та допустимими доказами та такі коливання ціни товару на ринку повинні бути наявні саме на момент внесення таких змін. 
Крім того господарський суд першої інстанції вказує, що, починаючи з 29.09.2021, сторонами укладено оспорювані додаткові угоди №10-15 до договору про постачання (купівлі) електричної енергії №838, за якими середньозважена ціна електричної енергії (Ц) збільшилась до 6,36654 гривень з ПДВ/кВт·год, що призвело до значного підвищення ціни, а саме на 93 % від ціни, визначеної основним договором, що суперечить приписам п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі". Водночас укладанню спірних додаткових угод передували укладання додаткових угод №2 від 25.05.2021, №5 від 11.08.2021, №6 від 13.08.2021, №7 від 10.08.2021, №8 від 26.08.2021, №9 від 07.09.2021, які рішеннями Господарського суду Донецької області визнано недійсними. Відтак, господарський суд дійшов висновку, що додаткові угоди №10 від 29.09.2021, №11 від 12.11.2021, №12 від 15.11.2021, №13 від 25.11.2021, №14 від 26.11.2021, №15 від 30.12.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021 укладені з перевищенням ціни більше, ніж на 10 відсотків, а також за відсутності належного документального обґрунтування, що є порушенням п.4.17 договору, п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про державні закупівлі" та положень статей 203, 215 ЦК України, у зв`язку з чим, відповідно, підлягають визнанню недійсними. Суд також дійшов висновку, що різниця між фактично сплаченою сумою та сумою, яка, мала бути сплачена за первісною ціною, встановленою в договорі про постачання (закупівлю) електричної енергії споживачу від 25.05.2021 №838, підлягає поверненню на підставі приписів ч.1 ст.1212 ЦК України. Отримувачем коштів є Відділ освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області (раніше - Відділ освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області), який є розпорядником бюджетних коштів, кошти якого було сплачено за спожиту електричну енергію на підставі договору про постачання (купівлі) електричної енергії №838.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" не погодилося з рішенням Господарського суду Полтавської області від 13.03.2026 та 09.04.2026 через підсистему "Електронний суд" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Донецької області від 13.03.2026 у справі № 905/567/24 повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що апелянт вважає рішення місцевого господарського суду прийнятим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 45, 48, ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а також неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування або зміни рішення відповідно до ст. 277 ГПК України.
Доводами апеляційної скарги відповідач визначив таке:
- Відділ освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації (сторона оспорюваної додаткової угоди) не визначено співвідповідачем у даній справі, а прокурором не заявлено відповідного клопотання, що виключає можливість вирішення судом цього спору по суті заявлених вимог. Суд першої інстанції, не встановивши належного складу відповідачів у цій справі, дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позову в частині визнання оспорюваних додаткових угод недійсними, що дає підстави для скасування або зміни рішення у відповідності до ст. 277 ГПК України;
- у відносинах щодо розрахунків з постачальником за договором позивач виступає не як розпорядник бюджетних коштів, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах. Належним позивачем у справі та отримувачем коштів у разі прийняття судом рішення про задоволення позову повинна бути саме Мирненська селищна військово-цивільна адміністрація, оскільки самі її кошти були витрачені Відділом освіти. Таким чином, судом першої інстанції належним чином не досліджено наявність/відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації, що є порушенням ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" і підставою для скасування або зміни рішення у відповідності до ст. 277 ГПК України;
- керуючись свободою договору та майновою самостійністю вибору контрагента позивач - Відділ освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації, підписавши з відповідачем договір про постачання електричної енергії №838, погодився з його умовами, в тому числі щодо порядку внесення змін до нього та правом розірвати договір у випадку незгоди з такими змінами. Отже, на думку апелянта, у справі відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують недотримання договірними сторонами вимог статті 203 Цивільного кодексу України, Закону України "Про публічні закупівлі" під час укладення оспорюваних додаткових угод, спір щодо цього питання між сторонами відсутній. Таким чином, оскаржувані додаткові угоди до договору № 838 повністю відповідають вимогам чинного законодавства, а тому правові підстави для визнання їх недійсними відсутні;
- законодавцем не обмежено будь-якими строками (періодичністю) можливість внесення сторонами договору про закупівлю бензину, дизельного пального, газу та електричної енергії змін до такого договору в частині збільшення ціни за одиницю товару. При цьому зберігається обмеження щодо можливості збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку за умови, що ця зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю. Таким чином, частина п`ята статті 41 Закону N 922-VIII дає можливість сторонам змінити умови укладеного договору шляхом збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню його ціни на ринку з одночасним зменшенням обсягів закупівлі цього товару та має на меті запобігання ситуаціям, коли внаслідок істотної зміни обставин укладений договір стає вочевидь невигідним для постачальника товару. При цьому застосування цієї норми можливе, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить виконання цього договору для однієї зі сторін договору невигідним, збитковим. Відтак апелянт вказує, що, аналізуючи додаткові угоди до договору про зміну ціни, враховуючи, що підвищення ціни за кожною окремою додатковою угодою не перевищувало встановленого 10% відсоткового обмеження і було здійснено у спосіб, передбачений договором, відсутні правові підстави для визнання таких угод недійсними;
- чинним законодавством України не визначено виключний перелік органів, до компетенції яких відноситься надання підтверджуючих документів щодо коливання ціни товару на ринку, а також жодним нормативно-правовим актом не затверджено виключний перелік підтверджуючих документів щодо коливання ціни товару на ринку. Підтвердженням зміни ціни (коливання ціни) на ринку на електричну енергію є зміна базових цін на РДН, за підсумками відповідного періоду, що підтверджується інформацією АТ "Оператор ринку", яку викладено на його офіційному сайті і це є безумовним підтвердженням коливання ціни електричної енергії, та підставою для коригування ціни на електричну енергію згідно з п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" та ч.6 ст.67 Закону України "Про ринок електричної енергії".
- прокурор, вимагаючи визнати недійсними додаткові угоди до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, посилається на положення абз.1 ч.1 ст. 216 ЦК України, ігноруючи абз.2 ч.1 ст. 216 ЦК України у сукупності з п.1 ч.3 ст.1212 цього Кодексу, не пропонує застосувати наслідки недійсності до обох сторін правочину. Незастосування наслідків недійсності додаткових угод до обох сторін правочину (відповідача) носить дискримінаційний характер та доводить відповідача до збитків.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2026 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (вх. № 762 Д/2) на рішення Господарського суду Донецької області від 13.03.2026 у справі № 905/567/24; призначено справу до розгляду; витребувано у Господарського суду Донецької області матеріали справи №905/567/24.
20.04.2026 матеріали справи надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
29.05.2026 ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" подано клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№ 6049). В обґрунтування поданого клопотання посилається на те, що Верховна Рада України 28.05.2026 ухвалила в другому читанні та в цілому законопроєкт №11520 (далі – Закон №11520) щодо публічних закупівель. При цьому, Закон №11520 в прикінцевих та перехідних положеннях, має положення щодо застосування нової редакції умов пункту 2 частини п`ятої статті 41 в редакції Закону №11520 до правовідносин у сфері публічних закупівель, що виникли з 25 грудня 2015 року. Враховуючи предмет розгляду у цій справі, а також те, що рішення суду першої інстанції обґрунтоване порушенням відповідачем пункту 2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі", відповідач з метою надання можливості об`єктивної оцінки відповідних змін та їх впливу на спірні правовідносини, вказує про необхідність перенесення призначеного судового засідання на більш пізню дату. 
В ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України.
Розглянувши подане клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на таке:
1) в силу приписів ГПК України відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні;
2) колегією суддів надавався час учасникам судового провадження на надання усіх необхідних, на їх думку, документів та пояснень у справі;
3) розглядаючи справу по суті, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, правильність застосування ним норм матеріального права, яке діяло станом на момент виникнення спірних правовідносин. Водночас законопроєкт № 11520, на який посилається відповідач, не встановлює зворотної дії його положень на спірні правовідносини. 
4) судом апеляційної інстанції враховується принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк;
Враховуючи положення статті 273 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення господарського суду, зважаючи на те, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги, з огляду на відсутність передбачених частиною 11 ст.270 Господарського процесуального кодексу України підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи і вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд справи за наявними в ній матеріалами.
В судовому засіданні представник заявника апеляційної скарги підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд задовольнити її в повному обсязі. Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив суд рішення господарського суду Донецької області від 13.03.2026 у справі залишити без змін.
Позивач не забезпечив присутність свого представника в судовому засіданні, про причини неявки - суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою Східного апеляційного Господарського суду про доставку електронного листа (ухвали суду від 15.04.2026 у справі №905/567/24 в електронному вигляді) до електронного кабінету учасника справи.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши наявні матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції встановила таке.
Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області опубліковано форму річного плану закупівель на 2021 рік ID: UА-2021-04-12-004798-а, якою передбачено закупівлю за класифікатором ДК 021:2015:09310000-5 - Електрична енергія з очікуваною вартістю 1 772 888 гривень. Джерело фінансування - місцевий бюджет. Процедура закупівлі - відкриті торги. Оголошення про проведення відкритих торгів опубліковано на веб-порталі "Рrоzorro" Основним критерієм вибору переможця визначено: ціна 100%.
За результатом проведення відкритих торгів переможцем вказаного аукціону визначено ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" та прийнято рішення про намір укласти з переможцем договір про закупівлю.
25.05.2021 між Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області (далі - споживач) та ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" (далі - постачальник) укладено договір №838 про постачання (закупівлю) електричної енергії споживачу, за умовами п. 1.1 якого за цим договором постачальник продає електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.
Згідно з п.1.2 договору найменування товару: Електрична енергія (код згідно Національного класифікатора ДК 021:2015: 09310000-5 - Електрична енергія) (далі - товар або електрична енергія). Постачання товару за цим договором передбачає поставку електричної енергії для забезпечення потреб електроустановок споживача за допомогою технічних засобів розподілу електричної енергії.
Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2021 рік становить 498002 кВт·год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків (п.1.3 договору).
Умовами п.2.1 договору встановлено, що строк (термін) поставки товару: до 31.12.2021.
Загальна вартість цього договору становить 1 642 606,62 гривень, в тому числі 20% ПДВ - 273 767,77 гривень. Загальна вартість договору складається з вартості електричної енергії як товару, послуг з передачі та розподілу електричної енергії за регульованими тарифами. Ціна (тариф) електричної енергії, у тому числі диференційовані ціни (тарифи) визначаються згідно комерційної пропозиції постачальника (додаток 2). Джерело фінансування закупівлі - кошти місцевого бюджету (п.4.1 договору).
Договір укладено на підставі Комерційної пропозиції "Тендерна-РКМ" постачальника електричної енергії ТОВ "Донецькі енергетичні послуги".
Пунктами 1.1, 1.4 Комерційної пропозиції до договору визначено, що на момент укладення договору середньозважена ціна електричної енергії за результатами аукціону дорівнює 2,74866 гривень без ПДВ/ кВт·год (3,29839 з ПДВ/ кВт·год).
Умовами п.1.4 Комерційної пропозиції встановлено, що ціна за одиницю товару не може змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків відповідно до ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" шляхом внесення змін до Договору.
Згідно п.1.7. Комерційної пропозиції збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в Договорі. Підтвердженням зміни ціни (коливання ціни) на ринку на електричну енергію є зміна базових цін на РДН, за підсумками відповідного періоду, що підтверджується інформацією "ДП "Оператор ринку", яку викладено на його офіційному сайті за адресою в мережі Інтернет https://www.oree.com.ua і це є безумовним підтвердженням коливання ціни електричної енергії, та підставою для коригування ціни на електричну енергію згідно з п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" та ч. 6 ст. 67 Закону України "Про ринок електричної енергії".
Договір набирає чинності з дати його підписання, а в частині постачання з дати, вказаної в заяві-приєднанні та укладається на строк до 31.12.2021, якщо інший термін не визначений умовами закупівлі. договір в частині виконання зобов`язань споживача щодо оплати діє до повного виконання споживачем таких зобов`язань (п. 10 Комерційної пропозиції договору).
У подальшому між сторонами укладено низку додаткових угод до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії, зокрема, додаткові угоди №10 від 29.09.2021, №11 від 12.11.2021, №12 від 15.11.2021, №13 від 25.11.2021, №14 від 26.11.2021, №15 від 30.12.2021, якими збільшено ціну за одиницю товару із одночасним зменшенням обсягу постачання електричної енергії, але без зміни загальної суми Договору.
Додатковою угодою №10 від 29.09.2021 внесено зміни до п.1.3 договору шляхом викладення його в наступній редакції "Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2021 рік становить 216 926 кВт·год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків".
Викладено п.1.1 Комерційної пропозиції в наступній редакції: "На момент укладення договору середньозважена ціна електричної енергії (Ц) дорівнює 4,03382 грн без ПДВ/кВт·год. (4,84059гривень з ПДВ/кВт·год) та визначена за формулою: Ц=ЦРДНп*К+Тп+Т".
Викладено п.1.4 Комерційної пропозиції в іншій редакції, якою передбачено, що ЦРДНп - індикативна (розрахункова) ціна електричної енергії на ринку електричної енергії, яка планується застосовуватися при розрахунках зі споживачем (Црдн=2,41631)дорівнює середньозваженому значенню вартості електричної енергії для визначеного періоду на ринку "на добу наперед", за даними опублікованими на сайті Оператора ринку "ДП "Оператор ринку".
Згідно з п.1 додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, а її дія розповсюджується на розрахункові періоди з 01.09.2021.
Додатковою угодою №11 від 12.11.2021 внесено зміни до п.1.3 договору шляхом викладення його в наступній редакції "Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2021 рік становить 204 782 кВт·год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків".
Викладено п.1.1 Комерційної пропозиції в наступній редакції: "На момент укладення договору середньозважена ціна електричної енергії (Ц) дорівнює 4,27303 грн без ПДВ/кВт·год (5,12764гривень з ПДВ/кВт·год) та визначена за формулою: Ц=ЦРДНп*К+Тп+Т".
Викладено п.1.4 Комерційної пропозиції в іншій редакції, якою передбачено, що ЦРДНп - індикативна (розрахункова) ціна електричної енергії на ринку електричної енергії, яка планується застосовуватися при розрахунках зі споживачем (Црдн=2,65552 грн/кВт·год). Дорівнює середньозваженому значенню вартості електричної енергії для визначеного періоду на ринку "на добу наперед", за даними опублікованими на сайті Оператора ринку "ДП "Оператор ринку".
Згідно з п.1. додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, а її дія розповсюджується на розрахункові періоди з 01.10.2021.
Додатковою угодою №12 від 15.11.2021 внесено зміни до п.1.3 договору шляхом викладення його в наступній редакції "Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2021 рік становить 194 821 кВт·год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків".
Викладено п.1.1 Комерційної пропозиції в наступній редакції: "На момент укладення договору середньозважена ціна електричної енергії (Ц) дорівнює 4,49151 грн без ПДВ/кВт·год (5,38981гривень з ПДВ/кВт·год) та визначена за формулою: Ц=ЦРДНп*К+Тп+Т".
Викладено п.1.4 Комерційної пропозиції в іншій редакції, якою передбачено, що ЦРДНп - індикативна (розрахункова) ціна електричної енергії на ринку електричної енергії, яка планується застосовуватися при розрахунках зі споживачем (Црдн=2,87400 грн/кВт·год). Дорівнює середньозваженому значенню вартості електричної енергії для визначеного періоду на ринку "на добу наперед", за даними опублікованими на сайті Оператора ринку "ДП "Оператор ринку".
Згідно з п.1 додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, а її дія розповсюджується на розрахункові періоди з 01.10.2021.
Додатковою угодою №13 від 25.11.2021 внесено зміни до п.1.3 договору шляхом викладення його в наступній редакції "Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2021 рік становить 183 215 кВт·год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків".
Викладено п.1.1 Комерційної пропозиції в наступній редакції: "Середньозважена ціна електричної енергії (Ц) дорівнює 4,77604 грн без ПДВ/кВт·год (5,73124гривень з ПДВ/кВт·год) та визначена за формулою: Ц=ЦРДНп*К+Тп+Т".
Викладено п.1.4 Комерційної пропозиції в іншій редакції, якою передбачено, що ЦРДНп - індикативна (розрахункова) ціна електричної енергії на ринку електричної енергії, яка планується застосовуватися при розрахунках зі споживачем (Црдн=3,22557 грн/кВт·год). Дорівнює середньозваженому значенню вартості електричної енергії для визначеного періоду на ринку "на добу наперед", за даними опублікованими на сайті Оператора ринку "ДП "Оператор ринку".
Згідно з п.1 додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, а її дія розповсюджується на розрахункові періоди з 01.11.2021.
Додатковою угодою №14 від 26.11.2021 внесено зміни до п.1.3 договору шляхом викладення його в наступній редакції “Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2021 рік становить 171 957 кВт·год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків".
Викладено п.1.1 Комерційної пропозиції в наступній редакції: "Середньозважена ціна електричної енергії (Ц) дорівнює 5,08873 грн без ПДВ/кВт·год. (6,10648гривень з ПДВ/кВт·год) та визначена за формулою: Ц=ЦРДНп*К+Тп+Т".
Викладено п.1.4 Комерційної пропозиції в іншій редакції, якою передбачено, що ЦРДНп - індикативна (розрахункова) ціна електричної енергії на ринку електричної енергії, яка планується застосовуватися при розрахунках зі споживачем (Црдн=3,47249 грн/кВт·год). Дорівнює середньозваженому значенню вартості електричної енергії для визначеного періоду на ринку "на добу наперед", за даними опублікованими на сайті Оператора ринку "ДП "Оператор ринку".
Згідно з п.1 додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, а її дія розповсюджується на розрахункові періоди з 01.11.2021.
Додатковою угодою №15 від 30.12.2021 внесено зміни до договору про наступне: Продовжити дію договору №838 від 25.05.2021 на строк до 31.01.2022 достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, раніше укладеного договору, а саме на суму 209 903,94грн.
Викладено п.1.3 договору в наступній редакції "Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на 2021 рік становить 164 933 кВт·год та відповідає очікуваному обсягу закупівлі послуг з розподілу (передачі) електричної енергії у оператора системи. Обсяги закупівлі електричної енергії можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків".
Викладено п.1.1 Комерційної пропозиції в наступній редакції: "Середньозважена ціна електричної енергії (Ц) дорівнює 5,30545 грн без ПДВ/кВт·год. (6,36654 гривень з ПДВ/кВт·год).".
Викладено п.1.4 Комерційної пропозиції в іншій редакції, якою передбачено, що ЦРДНп - індикативна (розрахункова) ціна електричної енергії на ринку електричної енергії, яка планується застосовуватися при розрахунках зі споживачем (Црдн=3,47249 грн/кВт·год). Дорівнює середньозваженому значенню вартості електричної енергії для визначеного періоду на ринку "на добу наперед", за даними опублікованими на сайті Оператора ринку "ДП "Оператор ринку".
Згідно з п.1 додаткова угода набирає чинності з дати її підписання, а її дія розповсюджується на розрахункові періоди з січня 2022р.
Прокурор зазначає (з урахуванням уточнених вимог), що за період вересень-грудень 2021 кількість спожитої електричної енергії позивачем становить 124 361 кВт·год, а саме:
-за вересень 2021 за додатковою угодою №10 за ціною 4,84059грн спожито 13467 кВт·год;
- за жовтень 2021 за додатковою угодою №12 за ціною 5,38981грн спожито 24555 кВт·год;
- за листопад 2021 за додатковою угодою №14 за ціною 6,10649 грн спожито 63706 кВт·год;
- за грудень за додатковою угодою №14 за ціною 6,10648 грн спожито 22633 кВт·год.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 04.01.2023 у справі №905/2232/21, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 01.05.2023, визнано недійсними додаткові угоди № 2 від 25.05.2021, № 5 від 08.2021, № 6 від 13.08.2021, № 7 від 10.08.2021, № 8 від 26.08.2021.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 27.06.2024 у справі №905/937/23 позовні вимоги виконувача обов`язків керівника Волноваської окружної прокуратури в інтересах держави в особі відділу освіти Мирненської селищної ВЦА до ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" про стягнення 14 243,52 грн за недійсними додатковими угодами № 2 від 25.05.2021, № 5 від 11.08.2021, № 6 від 13.08.2021, № 7 від 10.08.2021, № 8 від 26.08.2021 задоволено у повному обсязі, з ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" стягнуто на користь відділу освіти Мирненської селищної ВЦА 14 243,52 грн.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 06.12.2024 у справі №905/1051/24 позовні вимоги Першого заступника керівника Волноваської окружної прокуратури Донецької області, в інтересах держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації, до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги", про визнання недійсною додаткової угоди № 9 від 07.09.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, задоволено, визнано недійсною додаткову угоду №9 від 07.09.2021 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021, укладену між Відділом освіти Мирненської селищної ради Волноваського району Донецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Вищенаведені обставини стали підставою для звернення прокурора в інтересах держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації до Господарського суду Донецької області з даним позовом.
13.03.2026 ухвалено оскаржуване судове рішення з підстав, викладених вище.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з такого.
Згідно з положеннями ч.6 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ч. 2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до статей 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Отже, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнається, оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.
Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає предмет, підстави позову, обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, зазначає суб`єктний склад у судовому процесі. Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права.
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) від 04.11.1950 передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Так, за встановленими судами обставинами справи вбачається, що прокурор в інтересах держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації, як сторони спірних правочинів, звернувся до суду з позовом про визнання додаткових угод до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 25.05.2021 недійсними з огляду на невідповідність їх приписам законодавства у сфері закупівлі, а також стягнення суми зайво сплачених коштів на їх виконання.
В обґрунтування позову позивач вказав, що внесення змін до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021 здійснено з порушенням вимог п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", тобто, належним чином не обґрунтовано коливання ціни, перевищено 10% максимальний ліміт щодо зміни ціни за одиницю товару, та порушенням інтересів суспільства і держави в особі відділу освіти.
Укладення спірних додаткових угод мало наслідком понесення позивачем витрат, які не мали бути понесені у випадку оплати електричної енергії за ціною, яка була визначена під час укладення договору.
З огляду на предмет та підстави позову колегія суддів зазначає, що згідно з положеннями ст.16 ЦК визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено ст.215 цього ж Кодексу.
Зі статтями 215, 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Відповідно, позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачений законом.
Верховний Суд зазначав, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у господарському (судовому) процесі": сторонами в господарському (судовому) процесі є такі її учасники: позивач і відповідач, особи, які вказані у ст.4 ГПК України (ч.1 ст.45 ГПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 29.05.2019 у справі №367/2022/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17.
Визначення відповідачів як одного із видів суб`єктів господарського процесу є правом позивача. Проте саме суд на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ГПК України, ураховуючи завдання господарського судочинства має визначити характер спірних правовідносин та суб`єктів, які є учасниками цих правовідносин (сторони спору), і за результатами цього вирішити відповідний спір.
За змістом наведених норм сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.
З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси позивача саме від відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17).
Отже належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Звідси належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.
Відповідно до ч.2 ст.202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 цієї ж статті ЦК України).
Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі №308/14896/14-ц зазначав, що у справі за позовом сторони договору про визнання цього договору недійсним відповідачем є інша сторона договору, правочин може бути визнано недійсним, а відповідні наслідки можуть бути застосовані лише з підстав і в порядку, установлених законом, що передбачено статтями 203, 215, 216 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 за результатами перегляду судових рішень у справі за позовом керівника Конотопської окружної прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Управління освіти Конотопської міської ради Сумської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергетичне партнерство" про визнання недійсними додаткових угод до договору публічної закупівлі та стягнення коштів вказала на те, що прокурор у цій справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та цілком правильно визначив Управління освіти Конотопської міської ради позивачем за пред`явленим ним до суду позовом, оскільки останнє є розпорядником бюджетних коштів та стороною спірних правочинів, юридичною особою, яка може від свого імені придбати майнові права й нести обов`язки та здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно із законодавством України. 
В даному випадку, звернення сторони договору з вимогами про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності шляхом повернення (стягнення) коштів (що є похідною вимогою) є належним способом захисту, який передбачений законом та відповідає характеру спірних правовідносин, а також спрямований на реальне відновлення права/законного інтересу, у разі встановлення судом обставин його порушення.
При цьому місцевий господарський суд дійшов цілком правомірного висновку про наділення Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації процесуальним статусом позивача у даній справі. Відповідачем за такою вимогою є інша сторона договору, тобто у цьому випадку саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Такий висновок цілком узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2023 у справі № 927/188/22, від 28.08.2024 у справі №918/694/23.
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, аналіз положень статті 53 ГПК України у взаємозв`язку із змістом частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках, зокрема, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження.
Прокурор вправі звертатися до суду з позовними вимогами щодо захисту прав територіальної громади, оскільки її інтереси є складовою частиною інтересів держави (аналогічні висновки сформовані Верховним Судом у постанові від 10.02.2023 у справі №206/1198/29).
Конституційний Суд України зазначив, що поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах №923/199/21 та № 922/1830/19).
Узагальнюючи наведені у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (на яку посилається скаржник) висновки щодо застосування норм права, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
Господарський суд першої інстанції встановив, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації. 
Із вищезазначених норм та матеріалів справи судами встановлено, що у цьому випадку загроза порушення інтересів територіальної громади полягає у порушенні чинного законодавства про публічні закупівлі і саме Відділ освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації є органом, уповноваженим здійснювати заходи щодо розпорядження коштами місцевого бюджету з метою забезпечення потреб територіальної громади. Однак, будучи обізнаним про такі порушення, жодних заходів щодо повернення коштів не вжив.
Отже, прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів територіальної громади в особі Відділу освіти, що спростовує доводи скаржника у зазначеній частині.
З огляду на обставини цієї справи колегія суддів наголошує, що в силу вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор наділений повноваженнями звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі саме того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого і заявлено позовну вимогу (про стягнення, повернення майна).
У справі, яка розглядається, позов пред`явлений прокурором в інтересах держави в особі Відділу освіти Мирненської селищної військово-цивільної адміністрації, який є стороною оспорюваних правочинів та розпорядником бюджетних коштів у спірних правовідносинах, а тому набуває статусу позивача відповідно до вимог абзацу другого частини п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, прокурор подав позов в інтересах держави в особі Відділу освіти в порядку, визначеному законом. Висновки суду першої інстанції в цій частині узгоджуються з усталеними висновками Великої Палати Верховного Суду у застосуванні положень статті 53 ГПК України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Щодо спору по суті.
Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом "Про публічні закупівлі".
Згідно з ч.4 т.3 Закону України "Про публічні закупівлі" відносини, пов`язані із сферою публічних закупівель, регулюється виключно цим Законом і не можуть регулюватися іншими законами, крім випадків, встановлених цим Законом.
Відповідно до п.6 ч.1 т.1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
У ч.1 т.41 Закону України "Про публічні закупівлі" визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
З аналізу положень Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається те, що вони є спеціальними нормами, які визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель і повинні застосовуватися переважно щодо норм Цивільного та Господарського кодексів України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №926/3421/22).
Як встановив суд першої інстанції, сторони, уклавши за результатом проведеної процедури закупівлі договір, погодили всі його істотні умови, у тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, що узгоджується з приписами Закону України "Про публічні закупівлі".
Із системного аналізу норм ЦК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю.
За загальним правилом істотні умови договору про закупівлю, однією з яких є ціна товару, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі (ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі"). Однак зазначена норма передбачає випадки, коли допустима зміна істотних умов договору про закупівлю.
Згідно з п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10% пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10% значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю (пункти 139, 140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 206, 207 постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24 також вказала, що зміни та доповнення до п.2 ч.5 ст.41 вказаного Закону стосуються лише встановлення альтернативного варіанту визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару - 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні п.2 ч.5 ст.41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Отже, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами у договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару у бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст.652 ЦК України та п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що передбачена законодавством про публічні закупівлі норма застосовується, якщо відбувається значне коливання (зростання) ціни на ринку, яке робить для однієї сторони договору його виконання вочевидь невигідним, збитковим. Для того, щоб за таких обставин не був розірваний уже укладений договір і щоб не проводити новий тендер закон дає можливість збільшити ціну, але не більше як на 10%. Інше тлумачення відповідної норми Закону України "Про державні закупівлі" нівелює, знецінює, робить непрозорою процедуру відкритих торгів. Верховний Суд вважає, що обмеження 10% застосовується як максимальний ліміт щодо зміни ціни, визначеної у договорі, незалежно від того, як часто відбуваються такі зміни (кількість підписаних додаткових угод) (постанови Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №910/19784/23, від 10.09.2024 у справі №918/703/23, від 02.07.2024 у справі №910/13579/23, від 14.05.2024 у справі №917/1010/22).
Слід також зазначити, що метою Закону України "Про публічні закупівлі" є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку (постанови Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №924/413/24, від 15.10.2024 у справі №918/18/24, від 08.10.2024 у справі №918/728/23).
Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (постанови Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі №913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21).
Тобто, сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Законом України "Про публічні закупівлі" не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (постанова Верховного Суду від 06.02.2025 у справі №916/747/24).
Спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку варто виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; Державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.
Застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10% пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст. 5 Закону України "Про публічні закупівлі".
Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
Отже, дотримання сторонами договору про закупівлю імперативних вимог п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі", що передбачає спосіб та порядок зміни ціни за одиницю товару, є обов`язковим. Відповідно, у разі порушення таких вимог можуть наставити правові наслідки, передбачені статтями 215, 216 ЦК України.
Так, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
У справі, що переглядається, господарський суд першої інстанції встановив, що, уклавши договір на умовах визначених в ньому, відповідач добровільно взяв на себе зобов`язання щодо поставки електричної енергії за середньозваженою ціною 3,29839 гривень з ПДВ/кВт·год (п.1.1 Комерційної пропозиції).
Починаючи з 29.09.2021, сторонами укладено оспорювані додаткові угоди №10-15 до договору про постачання (купівлі) електричної енергії №838, за якими середньозважена ціна електричної енергії (Ц) збільшилась до 6,36654 гривень з ПДВ/кВт·год, що призвело до значного підвищення ціни, а саме на 93 % від ціни.
Як було встановлено судом, рішенням Господарського суду Донецької області у справі №905/2232/21 від 04.01.2023 та рішенням Господарського суду Донецької області у справі №905/1051/24 від 06.12.2024 додаткові угоди № 2, 5, 6, 7, 8 , 9 до спірного договору про зміну розміру ціни за 1 кВт·год визнані недійсними. Зазначені додаткові угоди змінювали ціну на електричну енергію за розрахункові періоди червень 2021 року- серпень 2021 року.
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
У вказаних господарських справах брали участь ті самі сторони, а встановлені у них обставини є подібними, у зв`язку з чим мають обов`язковий характер відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України.
В свою чергу, укладаючи спірні додаткові угоди та змінюючи ціну на одиницю товару, сторони договору мали керуватись імперативними приписами положень п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі".
Натомість, як свідчать обставини справи, сторони договору, укладаючи спірні додаткові угоди, не дотримались приписів п.2 ч.5 ст.41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Відтак, господарський суд дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для визнання оспорюваних додаткових угод до договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на 1 кВт·год електричної енергії з перевищенням максимального ліміту у 10%, а також за відсутності належного документального обґрунтування, що не відповідає вимогам, встановленим законом.
Скаржник вважає, що господарський суд першої інстанції проігнорував доводи відповідача відносно недобросовісності позивача та порушення ним доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), а саме стосовно того, що позивач самостійно підписав оспорювані додаткові угоди (без заперечень), отримав за ними товар, не висував до відповідача претензій, тобто вчиняв дії направленні на визнання зобов`язання, проте в подальшому зі спливом значного проміжку часу зайняв протилежну позицію та став заперечувати дійсність цих додаткових угод, подавши позов, що є предметом розгляду у цій справі.
З приводу посилань апелянта на суперечливу поведінку позивача судова колегія зазначає таке.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.
Тлумачення п.6 ч.1 ст.3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 у справі №390/34/17 тощо).
Позивач, підписуючи оспорювані додаткові угоди, сприймав надані відповідачем докази для зміни ціни у договорі як достатню підставу для збільшення ціни товару у відповідності до п.2 ч.5 ст.41 Закону "Про публічні закупівлі" .
Водночас, позов подано з метою усунення порушень, які були виявлені прокурором.
У зв`язку з наведеним, відсутні підстави вважати, що поведінка позивача, яка полягає у підписанні оспорюваних додаткових угод, а в подальшому запереченні їх дійсності, є недобросовісною та суперечливою.
Таким чином, доводи скаржника у цій частині є необґрунтованими, скаржник не довів наявності суперечливої поведінки позивача при укладанні додаткових угод, оскільки до моменту вказівки прокуратури про невідповідність додаткових угод чинному законодавству, позивач вважав правомірним їх укладення.
За приписами ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з п.1 ч.3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, за подібних обставин, дійшла висновку, що кошти одержані відповідачем безпідставно, оскільки підстава внаслідок визнання додаткових угод недійсними відпала, тому останній зобов`язаний їх повернути в силу статей 216, 1212 ЦК України.
При цьому, стягнення безпідставно набутих коштів належить до кондикційних зобов`язань (стаття 1212 ЦК України), що не передбачає застосування такого правового механізму як двостороння реституція (у потерпілого відсутній будь-який зустрічний обов`язок або зобов`язання перед набувачем).
В даному випадку, визнання судом недійсними додаткових угод означає, що зобов`язання сторін регулюються виключно договором, тобто і поставка електричної енергії, і її оплата мають здійснюватися сторонами відповідно до умов саме в редакції договору про постачання (закупівлю) електричної енергії №838 від 25.05.2021.
Відповідно до п.1.1 Комерційної пропозиції "Тендерна-РКМ" до договору №838 від 25.05.2021 сторони визначили, що на момент укладення договору середньозважена ціна електричної енергії за результатами аукціону дорівнює 3,29839 грн з ПДВ кВт·год.
Як встановлено матеріалами справи за період вересень-грудень 2021 позивач спожив електричної енергії в кількості 124 361 кВт·год, на загальну суму 716 171,27грн, що підтверджується відповідними актами прийняття-передавання товарної продукції та відомостями про здійсненні трансакції, які наявні в матеріалах справи, а саме:
за вересень 2021 за додатковою угодою №10 за ціною 4,84059 грн спожито 13467 кВт·год на суму 65 188,16грн;
за жовтень 2021 за додатковою угодою №12 за ціною 5,38981грн спожито 24555 кВт·год на суму 132 346,84;
за листопад 2021 за додатковою угодою №14 за ціною 6,10649 грн спожито 63706 кВт·год на суму 389 019,23 грн;
за грудень за додатковою угодою №14 за ціною 6,10648 грн спожито 22633 кВт·год на суму 129 617,04 грн.
Оскільки зазначені спірні додаткові угоди № 10-15 є недійсними та не породжують правових наслідків, то підстава для оплати електричної енергії за встановленою у них ціною відпала, а тому грошові кошти, на підставі норм статей 216, 1212 ЦК України, підлягають стягненню на користь позивача.
За розрахунком прокурора надмірно сплачені позивачем кошти складають 305980,19грн, що розраховується наступним чином: 716 171,27 грн (сума, сплачена за додатковими угодами) – 410 191,08грн (вартість, яка мала бути сплачена за умовами договору).
Дослідивши здійснений судом першої інстанції розрахунок безпідставно сплаченої суми на підставі наявних у матеріалах справи актів купівлі-продажу електричної енергії, рахунків та здійснених позивачем фактичних оплат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявленої прокурором до стягнення суми та наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно сплачених грошових коштів у розмірі 305 980,19 грн.
Апеляційна скарга не містить заперечень щодо здійснено судом першої інстанції розрахунку безпідставно сплачених грошових коштів.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У даному випадку суд апеляційної інстанції вважає, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Доводи, наведені апелянтом не спростовують висновків господарського суду першої інстанції та не свідчать про допущення будь-яких порушень при прийнятті оскаржуваного рішення.
Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване судове рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні. З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних вимог та залишенні рішення Господарського суду Донецької області від 13.03.2026 у справі № 905/567/24 без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені апелянтом у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 13.03.2026 у справі №905/567/24 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 15.06.2026.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Я.О. Білоусова 

Суддя І.В. Тарасова