ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6136/26 Справа № 173/818/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з сімейних правовідносин, в якій подані апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2026року, головуючий у суді першої інстанції Челюбєєв Є.В.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2021року ОСОБА_1 подала в суд позов проти  ОСОБА_2 , з урахуванням останньої заяви про зміну (уточнення) позовних вимог, з вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна на праві спільної сумісної власності, поділ майна та визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, припинення права спільної сумісної власності, вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні майном.
Існування таких вимог позивачка пов`язувала з тим, що 24 травня 2005року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. З травня 2008року по 06 грудня 2020року вони з відповідачем знову стали вести спільне господарство та спільно проживати однією сім`єю, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання за вказаний період, вони, як сім`я, мали спільний побут та бюджет, а також набули майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, внаслідок спільної праці, їх спільних та індивідуальних трудових зусиль, унаслідок яких вони одержували спільні доходи, об`єднані для набуття спільного майна.
Вказувала, що зтравня 2008року вони з відповідачем вели господарство та проживали в квартирі, що належала їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, з 2011року вони змінили місце проживання та стали спільно проживати, вести спільне господарство у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , який вони, як сім`я, 07 вересня 2011року набули у власність. Під час спільного проживання з відповідачем у зазначеному будинку вона дбала про технічний стан будинку, зробила капітальний ремонт приміщення кухні, бібліотеки та 1 спальні на першому поверсі, зробила другий вхід на перший поверх, змінила всі вікна на пластикові, поставила вхідні двері. Приблизна вартість ремонту становить більш ніж 200 000,00грн.
07 березня 2014року позивачка продала квартиру, що належала їй на праві власності та за виручені кошти вони з відповідачем придбали у власність кафетерій, розташований за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі – продажу, за яким вона сплатила продавцю всю суму та погодилася зазначити відповідача покупцем у вказаному договорі. Позивачка зробила ремонт в кафетерії, а саме поставила пластикові вікна, залізні двері, робила капітальний ремонт однієї зали.
Зазначала, що 10 вересня 2019року за її особисті кошти, які вона отримувала від власного сільськогосподарського товариства та обробки землі було придбано сонячну електростанцію, дійсна вартість якої складає 503 501,38грн та відповідно до договору купівлі-продажу електричної енергії за зеленим тарифом №1002100ЗТ-ДнЕП05 від 16 вересня 2019року, укладеного між відповідачем та ТОВ Дніпровські енергетичні послуги з моменту укладення договору та до теперішнього часу щомісячний дохід від зазначеної сонячної електростанції становить приблизно 24 000,00грн. Відповідач жодного разу не надав їй кошти від отриманого ним доходу від видобутку електроенергії, яку виробляє придбана ними електростанція.
Водночас заявниця стверджувала, що під час спільного проживання та ведення спільного господарства з травня 2008року до 06 грудня 2020року вона самостійно утримувала побут, займалася приготуванням їжі та харчуванням всіх членів сім`ї, особисто управляла кафетерієм. В кафетерії вона протягом 4 років займалася обслуговуванням клієнтів, приготуванням їжі, веденням всієї бухгалтерії, адміністративним управлінням. Крім основного місця роботи, займалася бухгалтерським обліком приватних підприємств, за що щомісячно отримувала дохід в грошовій формі, а відповідач фактично ніколи ніде не працював. 06 грудня 2020року відповідач насильно вигнав її з їх будинку та чинить перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним майном, та в отриманні доходу від сонячної електростанції і кафетерію. Добровільно пустити її в будинок та поділити майно, яке було придбане протягом 12 років сумісного проживання, відповідач відмовляється.
У зв`язку з вищевикладеним просила встановити факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, здійснити поділ всього майна подружжя, зокрема також предметів домашнього вжитку та доходу від видобутку сонячної електростанції у визначений нею спосіб, також просила вселити її у будинок.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2026року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з травня 2008року по грудень 2020року.
Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на наступне майно: 
- кафетерій, об`єкт комерційної нерухомості, загальною площею 200,7кв.м. з прилеглими до нього будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;
- земельну ділянку, кадастровий номер: 122108200:03:001:0008, площею 0,0802га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;
- сонячну електростанцію, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;
- предмети домашнього вжитку, а саме: вбудовану посудомийну машину CANDI 1L949, двокамерний холодильник ATLANT МХМ 2835-95, пароочисник KARCHER SC EasyFix Premium (1.513-160,0/1.315-166.0), блендер Bosch MSM2650B, цепну пилу Bosch АКЕ 35 S, кухонну мийку IMPERIAL D5050BR PVD, телевізор PANASONIC TX43HXR700, кронштейн, бойлер CHAIKA EWH-100 VDM, духову шафу Gorenje ВО 635Е11ВК-2, варочну поверхню Gorenje GW641MB, шезлонги у кількості 2 шт., світильник на стелю, мікрохвильову піч, дошку пробкову, матрац LasCavo, двоспальне ліжко, розпилочний стіл Dnipro-M, фрейзер Dnipro-M, шліфувальну машинку Dnipro-M, духову шафу електричну Міпоіа, варильну поверхню газову Freggia, витяжку ELEYUS, стільці Ікеа у кількості 4шт, барні стільці Ікеа у кількості 2шт, комплект меблів для магазину.
Суд вирішив поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільне сумісне майно та визнано за кожним із них право власності на 1/2 частину:
- кафетерію, об`єкту комерційної нерухомості, загальною площею 200,7кв.м. з прилеглими до нього будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ;
- земельної ділянки, кадастровий номер: 122108200:03:001:0008, площею 0.0802 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;
- сонячної електростанції, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 предмети домашнього вжитку:
- визнано за ОСОБА_2 право власності на: вбудовану посудомийну машину CANDI 1L949, двокамерний холодильник ATLANT МХМ 2835-95, пароочисник KARCHER SC EasyFix Premium (1.513-160,0/1.315-166.0), блендер Bosch MSM2650B, цепну пилу Bosch АКЕ 35 S, кухонну мийку IMPERIAL D5050BR PVD, телевізор PANASONIC TX43HXR700, кронштейн, бойлер CHAIKA EWH-100 VDM, духову шафу Gorenje ВО 635Е11ВК-2, варочну поверхню Gorenje GW641MB, шезлонги у кількості 2шт, світильник на стелю, мікрохвильову піч, дошку пробкову, матрац LasCavo, двоспальне ліжко, розпилочний стіл Dnipro-M, фрейзер Dnipro-M, шліфувальну машинку Dnipro-M, духову шафу електричну Міпоіа, варильну поверхню газову Freggia, витяжку ELEYUS, стільці Ікеа у кількості 4шт, барні стільці Ікеа у кількості 2шт, комплект меблів для магазину;
- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 315,00грн., як компенсацію 1/2 частини загальної дійсної ринкової вартості предметів домашнього вжитку.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошові кошти в розмірі 197625,27грн, що становлять 1/2 частину нарахованого та отриманого ОСОБА_2 доходу від видобутку сонячної електростанції, згідно договору №1002100 ЗТ-ДнЕП05 від 16 вересня 2019року про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим тарифом», укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги», за період починаючи з грудня 2020року по червень 2023року.
У задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що позивачкою доведено факт її проживання з відповідачем однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з травня 2008року по грудень 2020року, відтак вищевказане майно є частково об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними в указаний судом спосіб.
Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги
30 березня 2026року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2026року.
В апеляційній скарзі заявниця не погодилась з висновками суду в частині відмови у задоволенні її позову і висловила вимогу про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення її позову повністю.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявниці полягає у тому, що суд помилково відмовив їй у поділі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки позивачка при його придбанні доплачувала за вказане майно також своїми особистими коштами, брала участь в утриманні цього майна, а в подальшому здійснила капітальний ремонт у будинку, що у своїй сукупності може свідчити про його належність до спільної сумісної власності.
Також доводи апеляційної скарги зводились до того, що рішення суду в частині стягнення з відповідача 1/2 доходу від видобутку сонячної електростанції лише з грудня 2020року по червень 2023року є несправедливим, так як суд не врахував період з липня 2023року по день ухвалення рішення, у який доходи так само отримувались відповідачем, а тому половина від них мала б бути також стягнута на її користь. 
Наголошувала, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу та помилково не стягнув її у повному обсязі.

Також 23 квітня 2026року ОСОБА_2 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2026року.
В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду в задоволеній частині позову і висловив вимогу про скасування рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову повністю.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції безпідставно встановив факт проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу. Вказував, що сім`я сторін розпалась ще після розірвання шлюбу у 2005році, а їх подальше проживання в одному будинку було лише партнерським, вони не вели спільного господарства, на мали спільного бюджету тощо.
Наголошував, що у зв`язку з відсутністю у сторін сімейних відносин, кафетерій та сонячна станція є його особистою власністю та не підлягали поділу між сторонами.
Вказував, що суд помилково стягнув з відповідача компенсацію половини вартості предметів домашнього вжитку та залишив їх у його власності, оскільки зазначені меблі та техніка фактично відсутні у його будинку. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційні скарги не подавали. 
Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції
06 квітня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду витребувано з Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області справу №173/818/21; та 17 квітня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
22 квітня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .
29 квітня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху.
07 травня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначено до розгляду на 02 червня 2026року.
18 травня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .
21 травня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 призначено до розгляду на 02 червня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
25 квітня 2005року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис №70.
У сторін народилися спільні діти, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_5 .
Відповідно до договору міни від 07 вересня 2011року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , останній, без доплат, обміняв належну йому квартиру на праві приватної власності, згідно договору дарування від 22 грудня 2006року, на житловий будинок садибного типу, розташований за адресою АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,1000га, кадастровий номер 1221010100210080003, яка надана для обслуговування будинку та земельну ділянку площею 0,2423га, кадастровий номер 1221010100210080004, яка надана для ведення особистого селянського господарства.
В подальшому у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрували своє місце проживання відповідач, позивач, а також їх спільні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та донька позивачки від іншого шлюбу ОСОБА_7 , що підтверджується записами з будинкової книги.
На підставі договору купівлі - продажу від 07 березня 2014року ОСОБА_1 продала квартиру, належну їй на праві приватної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ціна продажу склала 105593,00грн.
Відповідно до договорів купівлі - продажу від 28 липня 2015року ОСОБА_2 було придбано кафетерій, що розташований в АДРЕСА_3 , а також земельну ділянку, площею 0,0802га, з кадастровим номером 1221082200030010008, надану для обслуговування кафетерію.
07 червня 2019року ТОВ «Дніпровські електромережі» та ОСОБА_2 уклали договір № 0050135986 про стандартне приєднання до електричних мереж системи розподілу.
Згідно видаткової накладної №733 від 10 вересня 2019року відповідач придбав комплектуючі до сонячної електростанції загальною вартістю 503 501,38грн, яку в подальшому було введено в експлуатацію.
16 вересня 2019року відповідач уклав з ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» договір № 1002100/ЗТ - ДнЕП/05 про купівлю - продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 .
З довідки від 07 серпня 2023року, складеної ТОВ “Дніпровські енергетичні послуги” вбачається, що за період з вересня 2019року по червень 2023року відповідач отримав дохід від продажу електричної енергії на підставі договору № 1002100/ЗТ - ДнЕП/05 у розмірі 564 810,79грн.
З долучених до матеріалів справи копій квитанцій та виписок по банківському рахунку позивача вбачається, що ОСОБА_1 за вказаний у позовній заяві період спільного проживання з відповідачем постійно здійснювала купівлю продуктів харчування, дитячих товарів, предметів інтер`єру та побуту, сплачувала комунальні послуги.
Відповідно до вказаних квитанцій та виписок позивач придбала предмети домашнього вжитку та меблі, що зазначені в позовній заяві, а також оплачувала деякі ремонтні роботи у спірному будинку.
Відповідно до копії трудової книжки, належної позивачу, ОСОБА_1 у період з 03 вересня 2007року по 05 вересня 2011року працювала на посаді провідного бухгалтера ТОВ «Енергоремонт», у період з 06 вересня 2011року по 31 травня 2013року - на посаді головного бухгалтера ТОВ «Верхньодніпровський сирзавод», з 04 червня 2013року по 11 жовтня 2013року – на посаді головного бухгалтера ТОВ «Альфатех».
Згідно довідки ТОВ «Фортуна», ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Фортуна» на посаді бухгалтера, як сумісник на ставки з 01 лютого 2007року по 05 січня 2016року.
Відповідно до наказу №2 від 19 травня 2015року позивач з 20 травня 2015року приступила до виконання обов`язків директора сільськогосподарського ТОВ «Феміда».
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що його мати покинула їх чотири роки тому. Батьки жили на різних поверхах. Батько матір не бив, вона сама зібрала речі та поїхала, перестала з ними контактувати. Їх з сестрою вихованням займався батько, а мати їх постійно била. Мати в дім нічого не купувала, все купував батько. Також батько купив кафе. Всі разом відпочивати вони ніколи не їздили. На відпочинок їздили тільки батько та він з сестрою. Всі свята вони святкували з батьком, а мати потім їх вітала. Одного разу він з сестрою та матір`ю їздили відпочивати в Турцію. Зазначеної у позові техніки в будинку на даний час не має.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що працює в школі, поруч з будинком по АДРЕСА_2 . Позивач та відповідач, разом з дітьми, постійно проживали у вказаному будинку. Приходив іноді до них, за проханням позивача, щоб допомогти у вирішенні незначних побутових питань. Також возив позивача у кафе, розвантажував товар. Сторони припинили разом проживати приблизно 4-5 років тому, тобто у 2020-2021роках.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що знає позивача з 2000року. З відповідачем познайомився в 2013році, коли надавав йому юридичні послуги з представництва в суді, за проханням позивача допомогти її чоловіку. У будинку по АДРЕСА_2 був у березні 2013року, в будинку були сторони та їх маленький син. На його думку, сторони поводилися, як чоловік та дружина.
Свідок ОСОБА_10 в судову засіданні пояснив, що він був одним із засновників сільськогосподарського товариства “Феміда” разом з ОСОБА_2 . Позивач не приймала участі у заснуванні товариства та не була там бухгалтером, оскільки бухгалтером була його дружина. Він подарував відповідачу квартиру. Коли вони з відповідачем та позивачем познайомилися вони не були подружжям. Вони іноді зустрічалися сім`ями та спілкувалися. Позивач та відповідач то жили, то не жили в період з 2006 по 2010рік, отже на його думку, сім`єю вони не були.
Позивачем протягом 2018-2020років було придбано вбудовану посудомийну машину CANDI 1L949 вартістю 7009грн, двокамерний холодильник ATLANT МХМ 2835-95 вартістю 7719грн, пароочисник KARCHER SC EasyFix Premium (1.513-160.0/1.315-166.0) вартістю 5332грн, блендер Bosch MSM2650B вартістю 1299грн, ланцюгову пилу Bosch AKE 35 S вартістю 2599 грн, кухонну мийку IMPERIAL D5050BR PVD вартістю 3420грн, телевізор PANASONIC TX43HXR700 вартістю 9999грн, кронштейн вартістю 319грн, бойлер CHAIKA EWH-100 VDM вартістю 2645 грн, духову шафу Gorenje BO 635E11BK-2 вартістю 6159грн, варильну поверхню Gorenje GW641MB вартістю 4240грн, шезлонги у кількості 2 штук загальною вартістю 2730грн, світильник стельовий вартістю 188грн, мікрохвильову піч вартістю 1385грн, дошку коркову вартістю 189грн, матрац LasCavo вартістю 3581грн, двоспальне ліжко вартістю 3510грн, розпилювальний стіл Dnipro-M вартістю 6459грн, фрезер Dnipro-M вартістю 1755грн, шліфувальну машинку Dnipro-M вартістю 1302 грн, духову шафу електричну Mipoia вартістю 6999грн, варильну поверхню газову Freggia вартістю 8549грн, витяжку ELEYUS вартістю 3999грн, стільці IKEA у кількості 4 штук загальною вартістю 596грн, барні стільці IKEA у кількості 2 штук загальною вартістю 1998грн, комплект меблів для магазину вартістю 22650грн.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційних скарг та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
У своїх висновках про встановлення факту проживання однією сім`єю сторін у справі, суд першої інстанції вирішального значення надав тому, що у вказаний у позовній заяві період проживання у сторін народилося двоє спільних дітей, що є підтвердженням наявності між позивачем та відповідачем саме сімейних, а не формально - партнерських відносин.
Суд врахував надані докази у своїй сукупності, вважав що вони узгоджуються між собою, логічно взаємопов`язані та виснував, що вони підтверджують факт спільного проживання сторін однією сім`єю як жінки та чоловіка, без реєстрації шлюбу у період з травня 2008року по грудень 2020року. 
Та обираючи спосіб поділу майна подружжя, суд вирішального значення надав встановленим обставинам справи. Суд виснував, що за період спільного проживання, як чоловіка та жінки сторонами було придбано кафетерій та земельну ділянку для його обслуговування, сонячну електростанцію, тому дане майно, відповідно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу порівну, оскільки сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них. 
Суд також дійшов висновку, що враховуючи, що сонячна електростанція є об`єктом спільної сумісної власності сторін, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина нарахованого йому і отриманого ним доходу від видобутку сонячної електростанції, проте в межах наданих позивачем відомостей, лише за період з 2019року по 2023рік.
Суд виснував, що предмети домашнього вжитку були придбані позивачем у період перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, у тому числі за рахунок коштів, отриманих за договорами споживчого кредитування, укладеними з метою забезпечення спільних побутових потреб сім`ї та організації діяльності кафетерію, який використовувався сторонами як спільний сімейний проєкт та джерело доходу, а тому здійснив поділ такого майна шляхом визнання права власності на нього за відповідачем із одночасним стягненням з відповідача на користь позивача грошової компенсації у розмірі 1/2 частини його вартості.
Суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених позивачем обставин про те, що вона здійснила доплату різниці вартості при обміні відповідачем своєї квартири на спірний будинок та земельні ділянки, а також доказів істотного збільшення вартості будинку за рахунок проведених ремонтних робіт, а тому житловий будинок садибного типу, розташований за адресою АДРЕСА_2 , земельна ділянка площею 0,1000га, кадастровий номер 1221010100210080003, та земельна ділянка площею 0,2423га, кадастровий номер 1221010100210080004, є особистою власністю відповідача та не можуть бути визнані судом об`єктами спільної сумісної власності.
Суд зазначив, що позовні вимоги про вселення позивача у житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні даним будинком, не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання даного будинку спільною сумісною власністю.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом суд дійшов висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 
Визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування питання про те, чи доведено позивачем факт проживання однією сім`єю сторін у справі та з урахуванням встановлених обставин, яке саме майно є спільним сумісним майном подружжя та яким чином слід поділити майно подружжя.
Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі — СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно вимог частини четвертої статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020року у справі № 524/10054/16.
Згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними /стаття 63 Сімейного кодексу України - СК України/.
Статтею 60 СК України унормовано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя та заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019року у справі № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024року у справі № 523/14489/15-ц).
Встановлюючи право спільної сумісної власності подружжя на майно слід установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом /речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України/. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а у разі недосягнення згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Обсяг майна, яке подружжя просить поділити, повинен охоплювати все спільно набуте ними у шлюбі майно з метою найбільш ефективного вирішення спору про його поділ у межах одного провадження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022року у справі № 209/3085/20, від 23 січня 2024року у справі № 523/14489/15-ц).
Ухвалюючи рішення у справі про поділ майна подружжя, суд першої інстанції повністю дотримався вищевказаних вимог закону.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що суд помилково відмовив їй у поділі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки позивачка при його придбанні доплачувала за вказане майно також своїми особистими коштами, брала участь в утриманні цього майна, а в подальшому здійснила капітальний ремонт у будинку, що у своїй сукупності може свідчити про його належність до спільної сумісної власності.
Однак такі доводи апеляційної скарги є безпідставними. 
Суд першої інстанції розглядав такі доводи позивачки та слушно зауважив, що квартира, яка була предметом договору міни від 07 вересня 2011року та була обміняна на спірні житловий будинок та земельні ділянки, належала особисто відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 грудня 2006року, водночас будь-які докази того, що позивачка доплачувала за вказане майно також своїми коштами та золотом відсутні.
Щодо капітального ремонту у будинку, суд також правильно вказував, що збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна об`єкта. Доказів істотного збільшення вартості будинку за рахунок проведених ремонтних робіт позивачкою не надано.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що рішення суду в частині стягнення з відповідача 1/2 доходу від видобутку сонячної електростанції лише з грудня 2020року по червень 2023року є несправедливим, так як суд не врахував період з липня 2023року по день ухвалення рішення, у який доходи так само отримувались відповідачем, а тому половина від них мала б бути також стягнута на її користь, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься довідка про отриманий відповідачем дохід від видобутку сонячної електростанції лише за період з 2019року по 2023рік, водночас інших доказів про суми нарахувань та отриманих доходів відповідачем в подальшому від видобутку сонячної електростанції суду не надано. 
Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, позивачка не надала суду доказів з метою доведення своїх позовних вимог достатніми та допустимими доказами та уникнення доказування на підставі припущень, відтак колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими.
Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу та помилково не стягнув її у повному обсязі, є необґрунтованими, оскільки суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Суд врахував співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію їх необхідності та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, фактичної кількості проведених судових засідань відповідно до матеріалів справи.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_2  обґрунтовував свої вимоги тим, що суд першої інстанції безпідставно встановив факт проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу. Вказував, що сім`я сторін розпалась ще після розірвання шлюбу у 2005році, а їх подальше проживання в одному будинку було лише партнерським, вони не вели спільного господарства, на мали спільного бюджету тощо. 
Проте такі доводи апеляційної скарги також є безпідставними. 
Суд першої інстанції розглядав такі доводи відповідача та слушно зауважив, що позивач та відповідач у період з травня 2008року по грудень 2020року фактично проживали разом спочатку у квартирі, що належала позивачу, а в подальшому у спірному будинку, що підтверджується показаннями свідків та не оспорюється сторонами. Після придбання будинку, сторони разом з дітьми зареєстрували своє місце проживання у ньому.
Також у вказаний у позовній заяві період проживання у сторін народилося двоє спільних дітей, що є підтвердженням наявності між позивачем та відповідачем саме сімейних, а не формально - партнерських відносин та свідчить про існування спільного сімейного життя та відповідальності одне перед одним і перед дітьми. 
Наявні у справі копії квитанцій та виписки з банківських рахунків позивача, відповідно до яких остання не епізодично, а регулярно здійснювала закупівлю продуктів харчування, дитячих товарів, канцтоварів, предметів інтер`єру, а також будівельних матеріалів та побутової техніки, сплачувала комунальні послуги, що свідчить про забезпечення нею повсякденних потреб сім`ї та облаштування місця спільного проживання. Відповідно до фотокарток, долучених позивачем до матеріалів справи, які датовані вереснем та груднем 2019року вбачається, що між сторонами, що зображені на них існують близькі, родинні відносини, позивач та відповідач сфотографовані в моменти прояву теплих почуттів між ними.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2  про те, що у зв`язку з відсутністю у сторін сімейних відносин, кафетерій та сонячна станція є його особистою власністю та не підлягали поділу між сторонами є неспроможними, оскільки судами встановлено факт проживання сторін однією сім`єю та за період спільного проживання, як чоловіка та жінки сторонами було придбано кафетерій та земельну ділянку для його обслуговування, сонячну електростанцію, тому дане майно, відповідно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.
Твердження апеляційної скарги  ОСОБА_2  про те, що суд помилково стягнув з відповідача компенсацію половини вартості предметів домашнього вжитку та залишив їх у його власності, оскільки зазначені меблі та техніка фактично відсутні у його будинку, є безпідставними, так як судом достовірно встановлено, що придбання техніки, меблів тощо було здійснено позивачкою з метою забезпечення спільних побутових потреб сім`ї, яка проживала у спірному будинку та організації діяльності кафетерію. 
Та стверджуючи про відсутність вказаного майна у його будинку, ОСОБА_2 доказів цьому не надав.
Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи /стаття 79 ЦПК України/.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування /частина перша статті 80 ЦПК України/. 
Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції надав належну та вичерпну оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на які вони посилались, правильно оцінивши їх в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про визначений ним поділ майна подружжя. 
Доводи апеляційних скарг та наявні в матеріалах справи докази не спростовують встановлених судом обставин.
Фактично доводи апеляційних скарг зводяться до незгоди апелянтів із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. 
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про обґрунтованість та законність рішення суду.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявниками апеляційних скарг не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вони не змогли повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб заявники надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень.
Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2026року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 02 червня 2026року.

Судді: