П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 572/750/26
Провадження № 22-ц/4815/1341/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Боймиструка С.В., суддів: Шимків С.С., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Хлуд І.П.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 05 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В :
16 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб, зареєстрований із ОСОБА_2 26 грудня 2003 року Ремчицькою сільською радою Сарненського району Рівненської області, актовий запис №21.
Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2026 року про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позивача - ОСОБА_1 було зобов`язано надати суду доказ, яким обгрутовується позов, оригінал свідоцтва про шлюб.
Згідно ухвали Сарненського районного суду Рівненської області від 05 березня 2026 року позивач зобов`язовувався судом надати вказаний вище доказ саме у строк, визначений для подання відзиву, тобто, протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали суду.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 05 травня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (жителя АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (жительки АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про розірвання шлюбу залишено без розгляду.
Ухвала суду мотивована тим, що клопотань про витребування доказів позивачем суду не надано (заява ОСОБА_1 , від 19 березня 2026 року не відповідає вимогам ст. 84 ЦПК України).
З огляду на те, що позивач вимоги суду про надання оригіналу письмового доказу не виконав без поважних причин (перебування позивача за межами України не може бути визнано поважною причиною для неподання доказів, оскільки на даний час запроваджені обмеження у виїзді за межі країни), останньому судом було роз`яснено наслідки невиконання вимог суду - позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 257 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 із ухвалою суду першої інстанції не погоджується, оскільки подав до суду всі документи та пояснення, які мав можливість надати, однак апелянт не зміг подати оригінал свідоцтва про шлюб.
В обґрунтування апеляційної скарги також зазначає, що оригінал свідоцтва про шлюб перебуває у відповідача, про що повідомляв суд першої інстанції та просив вирішити питання про витребування доказів у встановленому законом порядку.
Вказує, що надав фотокопію свідоцтва про шлюб, через систему «Електронний суд» ЄСІТС.
Апелянт проживає за кордоном та не має фізичної можливості отримати оригінал свідоцтва про шлюб самостійно. Вважає, що за наявних обставин справа була припинена з надмірним формальних підстав, без належного врахування поданих апелянтом пояснень. Апелянт наголошує, що ненадання оригіналу свідоцтва про шлюб не може бути підставою для залишення позову без розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Сторони в судове засідання не з`явились.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.

Враховуючи предмет та підстави позову, а також доводи апеляційної скарги перед колегією суддів у даній справі постало питання про те, чи ненадання позивачем суду оригіналу свідоцтва про шлюб є достатньою та самостійною підставою для залишення позовної заяви без розгляду.
За обставин цієї справи, суд апеляцій інстанції дійшов висновку, що саме по собі ненадання позивачем суду оригіналу свідоцтва про шлюб не може бути достатньою підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (див. постанову Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У даній справі, позивач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу у електронному вигляді, через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС. До позовної заяви ним долучено копію свідоцтва про шлюб з накладеним електронним підписом.
Згідно з статтею 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача.
Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
За частиною другою статті 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом (частина третя статті 95 ЦПК України).
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (частина четверта статті 95 ЦПК України).
Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (частина п`ята статті 95 ЦПК України).
Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина шоста статті 95 ЦПК України).

Залишаючи позовну заяву без розгляду суд виходив із того, що позивач, звертаючись до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу не надав суду оригінал свідоцтва про реєстрацію шлюбу та не виконав вимоги судді, викладені в ухвалі від 05 березня 2026 року, якою його було зобов`язано надати суду оригінал свідоцтва про шлюб, протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали суду.
Звертаючись із цим позовом, позивач надав суду копію свідоцтва про шлюб, через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС, яка посвідчена електронним підписом позивача, що відповідає Положенню про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21.
Зважаючи на зміст статей 95, 177 ЦПК України залишення судом першої інстанції позовної заяви без розгляду з підстав ненадання оригіналу свідоцтва про шлюб є порушенням принципу верховенства права, права на справедливий суд, суперечить завданням цивільного судочинства.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 526/442/22.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення без розгляду позовної заяви та помилково вважав, що за обставин цієї справи у позивач є обов`язок із надання суду оригіналу свідоцтва про шлюб.
Застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватися із урахуванням обставин конкретної справи та із забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів.
Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.
Так, у § 32 рішення від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ «ФРІДА» проти України» (заява № 24003/07) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) нагадав, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06).
Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Залишивши без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 257 ЦПК України, суд не забезпечив гарантований Конституцією України та статтею 6 Конвенції право особи на справедливий судовий розгляд, якою гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «…стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Отже, суд першої інстанції у даній справі проявив надмірний формалізм та допустив порушення норм процесуального права, що призвело до обмеження права ОСОБА_1 на справедливий судовий розгляд.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу без розгляду, а тому, виходячи з положень статей 374, 379 ЦПК України, наявні підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 379 ЦПК України, підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції постановив ухвалу від 05.05.2026 року з порушенням норм процесуального права, а тому її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не прийняв рішення по суті справи, а направив її для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Сарненського районного суду Рівненської області від 05 травня 2026 року скасувати.
Направити справу № 572/750/26 для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий суддя       Боймиструк С.В.

Суддів:         Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.