СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/19423/25
пр. № 2-о/759/55/26
06 травня 2026 року м. Київ
Святошинський районний суд м. Києва 
у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,
секретаря судового засідання Косінської І.В.,
за участю: заявника ОСОБА_1 ,
представника заявника ОСОБА_2 ,
представників заінтересованих осіб: ОСОБА_11., ОСОБА_12., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу у окремому провадженні за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_1  про встановлення факту що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі
через підсистему «Електронний суд» в ЄСІТС 26.08.2025 представником ОСОБА_1 подано вищезазначену заяву, просить суд встановити факт, який має юридичне значення, а саме факт набуття 25.02.2022 її загиблим чоловіком ОСОБА_3 статусу військовослужбовця. 
Заяву обґрунтовано тим, що заявниця, як дружина загиблого та дочка ОСОБА_4 18.02.2025 звернулися до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою на отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з загибеллю чоловіка/батька ОСОБА_3 , виплата якої передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Однак, за результатом розгляду вказаної заяви, ІНФОРМАЦІЯ_3 листом від 21.02.2025 №1/1813 повідомив, що не має можливості витребувати необхідні документи, які підтверджують загибель ОСОБА_3 , як військовослужбовця, у військовій частині НОМЕР_1 , оскільки військова частина повідомила, що ОСОБА_3 у вищезазначеній частині службу не проходив. В той же час, у даному листі зазначено, що ця відповідь не є відмовою (а.с. 28, т. 1). 
З огляду на викладене, заявниця вважає, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232 (далі - Закон №2232), моментом початку проходження служби для резервіста оперативного резерву є відправлення з територіального центру комплектування до військової частини, а отже з метою підтвердження наявності юридичного факту, що створює умови для здійснення нею особистих майнових прав або підтвердження наявності неоспорюваних прав, просить суд встановити факт набуття її загиблим чоловіком статусу військовослужбовця (а.с. 1-13, т. 1).
Від представника військової частини НОМЕР_1 через «Електронний суд» в ЄСІТС 26.08.2025 надійшов відзив на позовну заяву (який судом кваліфікується як заперечення на заяву про встановлення факту, який має юридичне значення), зі місту якого вбачається, що військова частина НОМЕР_1 просить у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити, а також виключити постанову про встановлення трупа від 09.01.2025 та протокол допиту свідка ОСОБА_5 від 10.04.2023 з числа доказів і розглянути справу на підставі інших доказів.
Свою позицію представник військової частини НОМЕР_1 обґрунтовує тим, що для підтвердження/спростування призову ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби та отримання підтверджуючих документів, начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 був скерований запит від 06.10.2025 вих. №980/4136.
За результатом розгляду вказаного запиту листом від 07.10.2025 вих. №5249 було отримано відповідь, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 з початку введення на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про введення воєнного стану», на військову службу не призивався, у ІНФОРМАЦІЯ_6 докази вручення повістки (корінець повістки), результатів обов`язкового медичного огляду за спрощеною процедурою, доказів направлення ОСОБА_3 для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 відсутні.
У свою чергу, заявником документів, підтверджуючих факт призову на військову службу ОСОБА_3 не надано, у військовій частині НОМЕР_1 відомості про проходження військової служби у складі означеної військової частини після запровадження 24.02.2022 воєнного стану відсутні, ОСОБА_3 у вказаний період до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 не зараховувався та відповідно військову службу не проходив (а.с. 73-83, т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якого входить ІНФОРМАЦІЯ_3 , повідомлений належним чином, своїм процесуальним правом на подання заперечень щодо заявлених вимог, у строк встановлений судом, не скористався (а.с. 45, 59, 112, 127, т. 1).

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду
згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до п. 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 за № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) заяву передано судді, для вирішення питання про відкриття провадження у справі (а.с. 41, т. 1). 
Ухвалою судді від 01.09.2025 відкрито провадження по справі, призначено судове засідання на 28.10.2025 о 12 год. 00 хв. (а.с. 44, т. 1).
Через підсистему «Електронний суд» в ЄСІТС 24.02.2026 представником ОСОБА_1 подане клопотання про витребування доказів у ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25.02.2026 у цивільній справі №759/19423/25 клопотання представника заявника про витребування доказів задоволено, витребувано у ІНФОРМАЦІЯ_7 належним чином завірену копію паперового журналу реєстрації (обліку) призовників та військовозобов`язаних за період 24 та 25.02.2022 з відображенням усіх призовників та військовозобов`язаних, що звертались у вказаний період до ІНФОРМАЦІЯ_8 ; належним чином завірений витяг з електронного журналу реєстрації (обліку) призовників та військовозобов`язаних (Єдиного державного реєстру військовозобов`язаних ) за період 24 та 25.02.2022 з відображенням усіх призовників та військовозобов`язаних, що звертались у вказаний період до ІНФОРМАЦІЯ_8 ; належним чином завірену копію облікової картки військовозобов`язаного-резервіста першої черги ОСОБА_3 (а.с. 205, т. 1).
Через підсистему «Електронний суд» в ЄСІТС 13.03.2026 представником ІНФОРМАЦІЯ_7 подано заяву про виконання ухвали суду, у якій повідомлено, що журнал запису відвідувачів ІНФОРМАЦІЯ_6 згідно з Переліку документів, що утворюються в діяльності Міністерства оборони України та Збройних Силах України, затвердженому наказом МОУ від 28.08.2019 за №474 складає 1 рік (стаття 1.5.9). Даний журнал було знищено у встановленому порядку, у зв`язку із чим його не може бути надано на ухвалу суду. Крім цього зазначено, що у 2022 р. ведення електронного журналу реєстрації відвідувачів ІНФОРМАЦІЯ_6 не здійснювалось (а.с. 233-234, т. 1).
Протокольною ухвалою від 13.03.2026 задоволено усне клопотання представника заявника щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_7 надати докази, які підтверджують неможливість надання документів, витребуваних ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25.02.2026 у справі №759/19423/25 (а.с. 223, т. 1).
Через підсистему «Електронний суд» в ЄСІТС 13.03.2026 представником ІНФОРМАЦІЯ_7 подано заяву про виконання ухвали суду, до якої долучені копія акту від 04.12.2024 №1/1501 про вилучення для знищення документів, у тому числі електронних, не внесених до Національного архівного фонду, лист начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 від 06.08.2025 №1043/10041 та облікова картка до військового квитка (тимчасового посвідчення) серія НОМЕР_2 (а.с. 233-234, 243, 244, т. 1).
Представником заявника та заявниця у судовому засіданні заяву підтримали у повному обсязі, просили задовольнити.
Заінтересовані особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції мали спільну думку, відповідно до якої просили у задоволені заяви відмовити у повному обсязі із закриттям провадження у справі.
Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення у відповідності до вимог п. 5 ст. 279 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІІІ. Фактичні обставини справи
судом встановлено, що на досудовому розслідуванні слідчого відділу Бучанського районного управління Головного управління Національної поліції України в Київській області знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42022112200000028 від 28.02.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 2 ст. 438, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 110 КК України (до якого в порядку ст. 217 КПК України було приєднано кримінальне провадження №42022112200000211).
У кримінальному провадженні №42022112200000028 від 28.02.2022, на підставі постанови від 01.12.2024 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, за результатом якої складено висновок експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 27.12.2024 №СЕ-19/111-24/70706-БД (а.с. 22-25, т. 1) .
У частині висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 27.12.2024 №СЕ-19/111-24/70706-БД зазначено, що до Боярського КОБ СМЕ доставлено, зокрема, 1 труп невідомого чоловіка (№461) з 44 км. Траси Київ-Чоп поблизу с. Копилів біля автомобіля ВАЗ білого кольору ДНЗ НОМЕР_3 (ЄО 3727). Також зазначено, що всі вказані у висновку особи померли від отриманих під час бойових дій поранень несумісних із життям (а.с. 22, т. 1) .
Так, 05.02.2022 у морзі Боярського відділення Київського обласного бюро СМЕ проведено огляд трупа невідомого чоловіка (№461), виявленого 01.04.2022 на а/д «Київ-Чоп» від повороту с. Мотижин в напрямку с. Копилів з тілесними ушкодженнями, в ході розтину, в рамках кримінального провадження від 04.04.2022 №42022112200000211, відібрано зразок крові трупа №461.
В рамках кримінального провадження від 31.05.2023 №12022100080001200, 08.06.2022 у доньки безвісти зниклого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 відібрано зразки букального епітелію.
У висновку експерта від 27.12.2024 №СЕ-19/111-24/70706-БД зазначено, що ОСОБА_6 (донька загиблого) може бути біологічною донькою невстановленої особи чоловічої генетичної статі, зразок крові трупа №461, який досліджувався у висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 05.08.2022 №СЕ-19/111-22/20063-БД. Ймовірність даної події складає 99,999999% (а.с. 23, т. 1) .
Тимчасово виконуючою обов`язки заступника начальника ВП - начальника слідчого відділення ВП №3 Бучанського РУП ГУНП в Київській області Орел Ольгою Леонтіївною в кримінальному провадженні №42022112200000028 від 28.02.2022 прийнято постанову від 09.01.2025 про встановлення трупа, відповідно до якої труп невстановленої особи чоловічої статті №461, доставлений з окупованих територій та виявлений поблизу населеного пункту Копилів на 44 км. по автодорозі Київ-Чоп Бучанського району, Київської області, являється біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17, т. 1).
Макарівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видане свідоцтво від 10.01.2025 серія НОМЕР_4 про смерть ОСОБА_3 , у якому в графі помер зазначено приблизно березень 2022 р., про що 24.02.2023 складено відповідний актовий запис №104 (а.с. 18, т. 1).
В матеріалах справи наявний лист ІНФОРМАЦІЯ_7 від 21.02.2025 №1/1813, у якому зазначено про те, що відповідно до наказу Міністерства оборони України №45 від 25.01.2023 «Про затвердження Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дій воєнного стану» до пакету для отримання одноразової грошової допомоги передбаченої п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» необхідно долучити певні документи (а.с. 28, т. 1) .
Водночас, у ІНФОРМАЦІЯ_6 не має можливості витребувати необхідні документи, які підтверджують загибель військовослужбовця, у військовій частині НОМЕР_1 , виходячи з того, що на запит військова частина НОМЕР_1 надала відповідь про те, що громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у вищезазначеній військовій частині службу не проходив. Ця відповідь не є відмовою (а.с. 28-29, т. 1).
Згідно пункту 3 наявного в матеріалах справи копії наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 18.07.2016 №195 військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період старшого сержанта ОСОБА_3 , водія автомобільного відділення підвозу боєприпасів взводу матеріального забезпечення 3 самохідно-артилерійського дивізіону, звільненого наказом №63-РС (по особовому складу) від 30.06.2016 відповідно до Указу Президента України від 24.06.2016 №271/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації , на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 №15, виключено зі списків особового складу військової частини, знято з усіх видів забезпечення та зараховано до військового оперативного резерву першої черги військової частини (а.с. 88-89, т. 1) .
Тобто, 18.07.2016 ОСОБА_3 звільнений з військової служби та зарахований в оперативний резерв першої черги. Вказана обставина визнається та жодною зі сторін не оспорюється.
Частина 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
У своїй заяві заявниця зазначає, що 24.02.2022, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, ОСОБА_3 , будучи резервістом першої черги звернувся за місцем перебування на військовому обліку до ІНФОРМАЦІЯ_6 , де 25.02.2022 йому була вручена повістка, якою зобов`язано прибути до військової частини НОМЕР_1 , пункт постійної дислокації якої знаходиться у АДРЕСА_2 .
Наведені обставини підтверджені свідками, які були допитані в судовому засіданні.
Так, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому засіданні надали покази, що 25.02.2022 представниками ІНФОРМАЦІЯ_10 ОСОБА_3 було вручено документ, яким його зобов`язано прибути до військової частини НОМЕР_1 протягом п`яти днів, однак вид такого документа достеменно їм невідомий.
У свою чергу, свідок ОСОБА_9 зазначив, що ОСОБА_3 25.02.2022 отримав саме повістку на прибуття до зазначеної військової частини у строк п`ять днів, вказану повістку він вклав у військовий квиток та мав при собі. 
Незважаючи на певні відмінності у показах, усі допитані свідки послідовно підтвердили одну й ту саму обставину, а саме те, що після звернення до ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 повідомляв, що він отримав повістку і йому протягом 5 днів належить самостійно добратись до військової частини НОМЕР_1 .
Крім того, свідки узгоджено вказували, що 01.03.2022 ОСОБА_3 залишив місце свого проживання та вирушив у напрямку пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 з метою виконання отриманого припису щодо прибуття до військової частини. Після цього зв`язок із ним було втрачено. 
Наведені показання є послідовними, взаємоузгодженими у своїй основній частині та підтверджують обставини прибуття 25.02.2022 ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_6 , а також його подальше вибуття до військової частини.
На виконання протокольної ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13.03.2026 надано облікову картку до військового квитка (тимчасового посвідчення) серія НОМЕР_2 , в якому у графі 37 містяться відомості про взяття, зняття та виключення ОСОБА_3 з військового обліку, що підтверджують обставини прибуття ОСОБА_3 25.02.2022 до ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 245, т. 1).
Зі змісту облікової картки вбачається, що 27.07.2016 його було взято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_10 на підставі абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як особу, звільнену з військової служби в запас та не зараховану до військового оперативного резерву (а.с. 245, т. 1).
Надалі 25.02.2022 до картки внесено запис про зняття його з військового обліку у зв`язку з призовом або прийняттям на військову службу, що відповідає пункту 1 частини п`ятої статті 37 зазначеного Закону.
Того ж дня, 25.02.2022, до графи внесено ще один запис про взяття його на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_10 із зазначенням тієї ж підстави, що й у 2016 р., а саме як особи, звільненої з військової служби в запас та не зарахованої до військового оперативного резерву.
У графі 37 вищезгаданої облікової картки міститься запис про виключення 01.03.2022 ОСОБА_3 з військового обліку із посиланням на п. 1 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Таким чином, із змісту графи 37 облікової картки ОСОБА_3 вбачається послідовність облікових дій щодо особи, яка включає її взяття на військовий облік у 2016 р., зняття з військового обліку 25.02.2022, повторне взяття на військовий облік тією ж датою та подальше виключення з військового обліку 01.03.2022. При цьому, записи від 25.02.2022 та їх зміст не дають можливості однозначно встановити логічну та правову послідовність відповідних облікових дій, оскільки одночасно містять відомості як про зняття особи з військового обліку у зв`язку з призовом або прийняттям на військову службу, так і про її повторне взяття на військовий облік того ж дня як особи, звільненої з військової служби в запас.
Поряд з цим, у матеріалах справи наявний лист від 11.04.2023 №1/1254 за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 , зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_3 перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_6 . Крім цього зазначено, що ОСОБА_3 був зарахований до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), що передбачає те, що з оголошенням воєнного стану він сам, не чекаючи повістки з ТЦК, мав вибути до військової частини, в якій знаходився в оперативному резерві. ІНФОРМАЦІЯ_11 громадянин ОСОБА_10 до лав Збройних Сил України під час мобілізації призваний не був. Відомості щодо зарахування в списки особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 відсутні (а.с. 30, т. 1) .
Також, представником військової частини НОМЕР_1 долучений лист ІНФОРМАЦІЯ_7 від 07.10.2025 №2200/2141, зміст якого полягає у тому, що ОСОБА_3 з початку введення на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про введення воєнного стану», на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_11 не призивався (а.с. 91, т. 1).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду
відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
У п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
Таким чином, юридичні факти можуть бути встановленні лише для виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
З матеріалів справи не вбачається на етапі розгляду заяви про встановлення зазначеного юридичного факту, що існує спір про право між заявником та заінтересованими особами.
Відповідно до ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до роз`яснень Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи немайнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Аналіз наданих документів свідчить про наявність суттєвих невідповідностей між відомостями військового обліку та позицією ІНФОРМАЦІЯ_6 , викладеною у листі від 11.04.2023. Ці невідповідності стосуються як правового статусу особи, так і послідовності та змісту облікових дій, що здійснювалися щодо неї.
З листа ІНФОРМАЦІЯ_6 прямо вбачається, що ОСОБА_3 був зарахований до оперативного резерву першої черги військової частини НОМЕР_1 . У документі також зазначено, що з оголошенням воєнного стану він мав самостійно вибути до військової частини, в якій перебував в оперативному резерві, без очікування повістки від ІНФОРМАЦІЯ_12 . Таким чином, сам ІНФОРМАЦІЯ_3 офіційно підтверджує наявність у особи статусу резервіста та існування передбаченого законом механізму її прибуття до визначеної військової частини у разі введення особливого періоду.
Водночас, записи у графі 37 облікової картки не узгоджуються з наведеною інформацією. Зокрема, як у записі від 27.07.2016, так і у записі від 25.02.2022 зазначено, що особу взято на військовий облік як таку, що не зарахована до військового оперативного резерву. Таке формулювання прямо суперечить листу ІНФОРМАЦІЯ_6 , у якому підтверджено перебування особи в оперативному резерві першої черги. Якщо особа дійсно перебувала в оперативному резерві, відповідна облікова картка мала б відображати цей статус. Якщо ж записи картки є правильними, тоді зміст листа ТЦК та СП не відповідає фактичним обліковим даним. В обох випадках наявна очевидна неузгодженість між документами одного держаного органу.
Окремої уваги заслуговує запис про зняття особи з військового обліку 25.02.2022 у зв`язку з призовом чи прийняттям на військову службу. При цьому у листі ТЦК та СП прямо зазначено, що під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_3 не призивався. Отже, сам державний орган, на який відповідно до законодавства України покладено обов`язок щодо ведення військового обліку, заперечує факт призову через ТЦК та СП або направлення ОСОБА_3 до військової частини. За таких обставин запис про зняття з військового обліку набуває особливого значення, оскільки він підтверджує, що станом на 25.02.2022 ТЦК та СП вважав особу такою, що вибула зі складу військовозобов`язаних у зв`язку з переходом до іншого статусу - військовослужбовця.
З урахуванням змісту листів ІНФОРМАЦІЯ_6 та ІНФОРМАЦІЯ_7 найбільш логічним поясненням такого запису є саме вибуття особи до військової частини як резервіста оперативного резерву, а не проходження процедури мобілізації через ІНФОРМАЦІЯ_12 .
Фактично лист від 11.04.2023 підтверджує, що особа не проходила шлях мобілізованого військовозобов`язаного через територіальний центр комплектування, а належала до категорії резервістів, для яких законодавством передбачався окремий порядок прибуття до визначених військових частин після оголошення воєнного стану. Саме тому твердження ІНФОРМАЦІЯ_7 про відсутність мобілізаційного призову не спростовує, а навпаки опосередковано підтверджує факт направлення особи до військової частини за механізмом оперативного резерву.
Разом із тим зміст графи 37 свідчить про численні недоліки у веденні військового обліку. Особливо показовим є одночасне існування запису про зняття з військового обліку 25.02.2022 та запису про повторне взяття на військовий облік тією ж датою. За відсутності відомостей про звільнення з військової служби між цими подіями така послідовність не має очевидної правової логіки, особливо враховуючи обставини повномасштабного вторгнення. Ця обставина не дозволяє встановити фактичний статус особи на відповідну дату та свідчить про неналежне документування облікових дій.
Додатково на неналежність ведення військового обліку вказує і те, що станом на 11.04.2023 ТЦК та СП повідомляє про перебування особи на військовому обліку, хоча у графі 37 міститься запис про її виключення з військового обліку з 01.03.2022. Незалежно від причин появи такого запису, ці документи відображають взаємовиключні відомості про один і той самий правовий статус особи. Це свідчить про відсутність належної узгодженості між обліковими даними та офіційними відповідями ІНФОРМАЦІЯ_12 .
У сукупності наведені обставини дають підстави стверджувати, що на початку повномасштабного вторгнення військовий облік, зокрема, щодо ОСОБА_3 , як резервіста оперативного резерву першої черги вівся неналежним чином, а відомості, які містяться в різних документах, не забезпечують послідовного та достовірного відображення його статусу. Водночас із самих пояснень ІНФОРМАЦІЯ_6 випливає, що особа перебувала в оперативному резерві першої черги конкретної військової частини та повинна була прибути саме до цієї військової частини після введення воєнного стану, що узгоджується з висновком про її направлення до військової частини як резервіста, а не як особи, мобілізованої через територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 станом на початок повномасштабного вторгнення перебував в оперативному резерві першої черги, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 , отримав документ про необхідність вибуття до військової частини НОМЕР_1 та 01.03.2022 вирушив до місця її дислокації. За таких умов для вирішення заявлених вимог визначальним є з`ясування моменту набуття ним статусу військовослужбовця, оскільки саме з настанням цього юридичного факту закон пов`язує виникнення відповідних правових наслідків. У зв`язку з цим суд звертається до положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які визначають початок проходження військової служби резервістами, призваними в особливий період.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 станом на початок повномасштабного вторгнення перебував в оперативному резерві першої черги, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 та 01.03.2022 вирушив у напрямку місця дислокації військової частини НОМЕР_1 . 
На користь такого висновку свідчать також матеріали кримінального провадження №42022112200000028 від 28.02.2022, відповідно до яких тіло невстановленого чоловіка №461, яке у подальшому було ідентифіковане як тіло ОСОБА_3 на підставі висновку судової молекулярно-генетичної експертизи Київського НДЕКЦ МВС України від 27.12.2024 №СЕ-19/111-24/70706-БД та постанови слідчого від 09.01.2025 про встановлення особи трупа, було виявлено поблизу АДРЕСА_4 на автомобільній дорозі Київ-Чоп у напрямку руху до місця постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 . Зазначені обставини узгоджуються з показами допитаних у судовому засіданні свідків щодо вибуття ОСОБА_3 01.03.2022 до військової частини та подальшої втрати з ним зв`язку.
Суд також враховує, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 №376, територія с. Копилів Бучанського району Київської області перебувала в тимчасовій окупації з 27.02.2022 по 31.03.2022, а територія с. Мотижин Бучанського району Київської області - з 27.02.2022 по 28.03.2022. 
Вказані обставини додатково підтверджують неможливість встановлення долі ОСОБА_3 безпосередньо після його вибуття до військової частини, а також узгоджуються з матеріалами кримінального провадження щодо місця виявлення його тіла. Крім того, факт окупації зазначених населених пунктів у відповідний період є загальновідомою обставиною у розумінні ст. 82 ЦПК України та не потребує окремого доказування.
Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що саме версія про вибуття ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 як резервіста оперативного резерву першої черги є найбільш вірогідною та такою, що узгоджується з усіма встановленими обставинами справи. 
Зокрема, такий висновок підтверджується показами свідків щодо явки ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_6 , необхідності прибуття до військової частини, його фактичним вибуттям 01.03.2022 у напрямку місця її дислокації, місцем подальшого виявлення тіла, а також відомостями самого ІНФОРМАЦІЯ_7 про перебування ОСОБА_3 в оперативному резерві першої черги військової частини НОМЕР_1 . Інших об`єктивних даних, які б свідчили про іншу мету його перебування на території Бучанського району Київської області в зазначений період, матеріали справи не містять.
За таких умов для вирішення заявлених вимог визначальним є з`ясування моменту набуття ним статусу військовослужбовця, оскільки саме з настанням цього юридичного факту закон пов`язує виникнення відповідних правових наслідків. У зв`язку з цим суд звертається до положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі Закону №2232), які визначають початок проходження військової служби резервістами, призваними в особливий період.
Суд враховує, що особливий період в Україні розпочався 17.03.2014 після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Відповідно до абзацу тринадцятого частини першої статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932 особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналогічне визначення міститься в абзаці п`ятому статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543.
При цьому, завершення окремих черг мобілізації та звільнення в запас військовослужбовців, призваних під час мобілізації, саме по собі не свідчить про припинення особливого періоду. Законодавство пов`язує завершення особливого періоду не із закінченням мобілізаційних заходів, а з прийняттям відповідних рішень щодо переведення державних інституцій, національної економіки та військових формувань на функціонування в умовах мирного часу. Станом на лютий 2022 р. та на момент розгляду даної справи відповідні рішення не приймалися.
Отже, суд виходить із того, що особливий період, який розпочався 17.03.2014, тривав станом на 24.02.2022 та продовжував діяти на момент виникнення спірних правовідносин.
Крім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 №2102, на всій території України було введено воєнний стан, який неодноразово було продовжено та який триває наразі.
Відповідно до наведених законодавчих визначень введення воєнного стану є самостійною підставою для настання та продовження особливого періоду.
Таким чином, на час вибуття ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 та на час подій, що є предметом судового розгляду, в Україні діяв особливий період, а тому правовідносини, пов`язані з проходженням військової служби резервістами, підлягають регулюванню спеціальними нормами Закону №2232, чинними в умовах особливого періоду та воєнного стану.
Статтею 10 Закону №2232 визначено, що на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період у визначеному цим Законом порядку для оперативного доукомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань призиваються громадяни України, які уклали контракти про проходження служби у військовому резерві та/або зараховані до військового оперативного резерву.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону №2232 (у редакції, чинній станом на 01.03.2022) початком проходження військової служби для резервістів, призваних в особливий період, є день їх відправлення до військової частини з територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Частина 4 ст. 24 Закону №2232 визначає, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.
Аналіз наведених положень Закону №2232 дає підстави для висновку, що законодавець пов`язує набуття резервістом статусу військовослужбовця не з моментом видання наказу про зарахування до списків особового складу військової частини чи фактичного прибуття до місця її дислокації, а саме з днем його відправлення до військової частини в особливий період. При цьому особа вважається такою, що виконує обов`язки військової служби вже під час прямування до місця служби.
Суд також враховує, що порядок військового обліку резервістів оперативного резерву першої черги передбачав їх попереднє закріплення за конкретними військовими частинами та видачу відповідних військово-облікових документів ще під час звільнення з військової служби та взяття на військовий облік.
Так, відповідно до пункту 3.1 Додатку 1 до Директиви Генерального штабу Збройних Сил України, при прибутті військовослужбовця, звільненого в запас, до військового комісаріату для взяття на військовий облік перевіряється наявність запису про його зарахування до оперативного резерву першої черги. У разі наявності такого запису резервіст зараховується на військовий облік до оперативного резерву першої черги, а під особистий підпис йому вручаються мобілізаційне розпорядження про призначення до команди на комплектування відповідної військової частини під час мобілізації та персональна повістка на виклик до цієї військової частини.
Отже, сама по собі наявність або відсутність повістки не є єдиною обставиною, яка підтверджує належність особи до оперативного резерву першої черги та її обов`язок прибути до визначеної військової частини. Натомість система військового обліку резервістів передбачала завчасне оформлення мобілізаційних документів, зокрема мобілізаційного розпорядження, яке видавалося резервісту під час взяття на військовий облік після звільнення з військової служби та визначало військову частину, до якої він мав прибути в особливий період. Це узгоджується з відомостями ІНФОРМАЦІЯ_7 про перебування ОСОБА_3 в оперативному резерві першої черги військової частини НОМЕР_1 та з поясненнями свідків щодо отримання ним документа про необхідність прибуття до зазначеної військової частини.
Таким чином, для цілей розгляду цієї справи юридичне значення має не встановлення факту вручення ОСОБА_3 повістки як окремого документа, а з`ясування того, чи був він направлений до військової частини як резервіст оперативного резерву першої черги та чи розпочав проходження військової служби в порядку, визначеному Законом №2232. Відтак наявність або відсутність доказів вручення саме повістки не є вирішальною обставиною для встановлення заявленого юридичного факту.
За наведених обставин вирішення справи залежить не від встановлення окремих формальних елементів документального оформлення вибуття ОСОБА_3 до військової частини, а від оцінки всієї сукупності доказів щодо його правового статусу, обов`язку прибути до військової частини НОМЕР_1 та фактичного вибуття для виконання такого обов`язку. Оскільки наявні у справі документи містять окремі суперечності, суд повинен оцінити їх у взаємозв`язку між собою та з іншими встановленими обставинами справи.
Частина 2 ст. 80 ЦПК України встановлює, що питання про достатність доказів для встановлення обставин, які мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Водночас внутрішнє переконання суду не є довільним або суб`єктивним припущенням. Воно повинно формуватися на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження всіх наявних у справі доказів у їх сукупності, а також з урахуванням взаємозв`язку між ними.
У даному випадку окремі документи, надані ІНФОРМАЦІЯ_13 , містять відомості, які не узгоджуються між собою щодо ключових обставин справи. З одного боку, листи підтверджують перебування особи в оперативному резерві першої черги конкретної військової частини та обов`язок самостійного прибуття до неї після оголошення воєнного стану. З іншого боку, записи військового обліку містять відомості про перебування особи поза оперативним резервом, про її зняття та повторне взяття на військовий облік в один день, а також про виключення з військового обліку за обставин, які не узгоджуються з іншими наявними документами. За таких умов кожен із зазначених документів не може оцінюватися ізольовано від інших доказів.
Формуючи внутрішнє переконання, суд вправі враховувати не лише зміст окремого документа, а й логічну узгодженість усієї сукупності доказів. Якщо різні документи одного й того самого органу містять взаємовиключні відомості, це впливає на їхню доказову силу та достовірність. Водночас сама наявність таких суперечностей не означає автоматичного відхилення всіх доказів, а потребує встановлення того, які з них більшою мірою відповідають іншим встановленим обставинам справи та загальній логіці подій.
У цьому контексті заслуговує на увагу те, що саме лист ІНФОРМАЦІЯ_6 містить пояснення механізму прибуття особи до військової частини після оголошення воєнного стану, вказує конкретну військову частину, підтверджує перебування особи в оперативному резерві та пояснює відсутність мобілізаційного призову через ТЦК та СП. Натомість записи облікової картки не лише не розкривають причин внесення відповідних відомостей, але й містять внутрішні суперечності щодо статусу особи та послідовності облікових дій. Тому суд, оцінюючи ці докази у сукупності, може дійти висновку, що саме пояснення ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо перебування особи в оперативному резерві та її вибуття до військової частини узгоджуються із фактичними обставинами справи більшою мірою, ніж окремі суперечливі записи облікових документів.
Відповідно до принципу вільної оцінки доказів суд не зобов`язаний надавати наперед встановлену силу будь-якому доказу лише через його форму чи походження. Навпаки, якщо певний доказ викликає сумніви через суперечність іншим доказам або через власну внутрішню неузгодженість, суд має право врахувати такі обставини при визначенні його доказового значення. Саме тому встановлені невідповідності у документах можуть бути враховані судом як обставина, що свідчить про неналежне ведення військового обліку органом державної влади в перші дні повномасштабного вторгнення, не спростовуючи при цьому висновок про перебування особи в оперативному резерві та її вибуття до визначеної військової частини після введення воєнного стану.
Таким чином, навіть за відсутності бездоганно узгодженого документального оформлення всіх облікових процедур, сукупність наявних доказів може бути визнана достатньою для висновку про те, що особа була пов`язана із військовою частиною НОМЕР_1 саме як резервіст оперативного резерву першої черги, а наявні розбіжності в документах ТЦК та СП є наслідком неналежного ведення військового обліку, а не доказом відсутності такого статусу чи неприбуття особи до відповідної військової частини.
Суд також враховує, що «паралізування» роботи органів державної влади на початку повномасштабного вторгнення є загальновідомою обставиною у розумінні ст. 82 ЦПК України та не потребує окремого доказування. Зокрема, відомо про масові випадки знищення або втрати документів державними органами внаслідок евакуації, бойових дій, окупації адміністративних будівель та критичної дезорганізації державного апарату у лютому-березні 2022 р. Ці обставини мали місце не поодиноко, а системно - в умовах, коли значна частина органів виконавчої влади, військового управління та територіальних центрів комплектування фактично не була готова до ведення повноцінного документообігу в умовах раптового початку широкомасштабних бойових дій. Суд погоджується з доводами заявниці про те, що ймовірність неналежного документування у конкретному випадку є більш ніж вірогідною, особливо зважаючи на пояснення представника ІНФОРМАЦІЯ_7 про те, що станом на лютий 2022 р. електронний облік резервістів не здійснювався, а облікові дії вчинялися виключно у паперовій формі.
Суд також враховує, що відсутність наказу про зарахування ОСОБА_3 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 цілком вірогідно пояснюється обставинами його загибелі: він загинув під час прямування до місця дислокації військової частини, не встигнувши до неї прибути. 
Відтак, відсутність наказу по особовому складу військової частини, які фіксують факт прибуття та зарахування до списків особового складу, є прямим і передбачуваним наслідком самого факту загибелі в дорозі, а не доказом відсутності у ОСОБА_3 статусу військовослужбовця. Зазначене підтверджується матеріалами кримінального провадження №42022112200000028, відповідно до яких тіло ОСОБА_3 було виявлено на автодорозі Київ-Чоп поблизу с. Копилів Бучанського району Київської області - на території, яка у відповідний період перебувала в тимчасовій окупації з 27.02.2022 по 31.03.2022, тобто у зоні активних бойових дій, якою пролягав маршрут його руху до військової частини.
У свою чергу, суд виходить з того, що відповідно до статей 3 та 17 Конституції України людина, її життя, здоров`я, честь, гідність та соціальна захищеність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а держава зобов`язана забезпечувати соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. 
Так, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України). 
Із системного тлумачення наведених положень випливає, що з моменту фактичного залучення особи державою до виконання обов`язку із захисту держави між такою особою та державою виникає особливий публічно-правовий зв`язок підвищеної довіри та залежності, в межах якого саме на державу покладається обов`язок належної організації процедур призову, направлення на навчання базовій загальній військовій підготовці, персонального обліку, документального оформлення проходження служби, фіксації переміщення особового складу та документування обставин, пов`язаних із виконанням військового обов`язку.
За таких умов неналежне виконання державними органами власних обов`язків щодо оформлення, ведення, збереження чи відновлення документів військового обліку, особливо в умовах початкового етапу широкомасштабної збройної агресії, не може створювати негативних правових наслідків для особи, яка фактично була залучена до виконання конституційного обов`язку, або для членів її сім`ї. Держава не може посилатися на відсутність документів, створення, оформлення, ведення та збереження яких перебувало виключно у сфері її владних повноважень та її фактичного контролю, як на підставу для відмови у визнанні юридично значимих обставин або реалізації гарантованих законом соціальних прав. Протилежний підхід фактично означав би надання державі можливості отримувати правову вигоду з власної організаційної неспроможності, бездіяльності або неналежного виконання покладених на неї публічних функцій, що є несумісним із принципом верховенства права.
Зазначений підхід узгоджується із принципом належного урядування, який є складовою принципу верховенства права та неодноразово знаходив своє відображення у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (справа «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009).
ЄСПЛ послідовно виходить із того, що ризик будь-якої помилки, недбалості, неузгодженості чи адміністративної неспроможності державних органів має покладатися саме на державу, а не на приватну особу, яка добросовісно діяла, покладаючись на дії або рішення органів влади. Виходячи з цієї аксіоми, якщо на початковому етапі повномасштабного вторгнення державні інституції в силу об`єктивних чи суб`єктивних причин не забезпечили належного документування призову, направлення резервістів, формування списків особового складу, фіксації переміщення осіб або інших процедур військового обліку, негативні наслідки такої організаційної неготовності не можуть бути перекладені на загиблого або членів його сім`ї.
При цьому слід враховувати, що вся сукупність доказів, які потенційно можуть підтвердити факт залучення особи до виконання військового обов`язку, за своєю природою перебуває або повинна перебувати саме у володінні державних органів, зокрема територіальних центрів комплектування, військових частин, органів військового управління, правоохоронних органів та інших суб`єктів владних повноважень. Саме держава має доступ до журналів обліку, книг прибуття особового складу, наказів, телефонограм, оперативних розпоряджень, внутрішніх списків, службових документів, матеріалів перевірок та іншої інформації, яка об`єктивно недоступна пересічному громадянину або членам його сім`ї. 
За таких умов покладення на сім`ю загиблого обов`язку довести існування документів, які саме держава була зобов`язана створити, оформити та зберігати, суперечило б не лише засадам справедливого судового розгляду, а й загальновизнаному принципу доступності доказів, відповідно до якого процесуальний ризик втрати, відсутності або неналежного ведення доказової бази несе та сторона, яка мала об`єктивну можливість формувати та контролювати таку доказову базу.
Крім того, позитивні зобов`язання держави, що випливають зі ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплюють не лише обов`язок утримуватися від свавільного позбавлення життя, а й обов`язок створити ефективну нормативну, організаційну та адміністративну систему захисту життя осіб, яких держава залучає до виконання функцій, пов`язаних із підвищеним ризиком для життя. 
Навіть у ситуаціях міжнародного збройного конфлікту гарантії відповідно до Конвенції продовжують застосовуватися, хоча і тлумачаться на фоні положень міжнародного гуманітарного права (Hassan проти Сполученого Королівства).
У зоні міжнародного конфлікту держави зобов`язані захищати життя тих, хто не бере або більше не бере участі в бойових діях. Це також поширюється на надання медичної допомоги пораненим; якщо учасники бойових дій загинули або померли від поранень, відповідальність держави вимагає належної утилізації останків і вимагає від органів влади збирати та надавати інформацію про особу та долю відповідних осіб, або дозволити таким органам, як МКЧХ, це зробити» (Varnava та інші проти Туреччини).
За таких обставин, зобов`язання держави щодо своїх військових під час збройного конфлікту включають: 
- позитивні превентивні зобов`язання: попередити усі можливі ризики для життя в максимально можливий спосіб у ситуації, коли держава знає чи повинна знати, що особі загрожує смерть (планування воєнних операцій; забезпечення амуніцією та зброєю; тренування/навчання, в т.ч. з користування зброєю; тощо); 
- позитивні процесуальні зобов`язання: в разі загибелі - провести розслідування, наскільки це є можливим.
Отже, у випадку, коли саме держава фактично залучила особу до виконання оборонних завдань, направила її до місця проходження служби або виконання мобілізаційних заходів, однак не забезпечила належного юридичного оформлення такого залучення, така адміністративна прогалина не може нівелювати ані сам факт виконання особою конституційного обов`язку, ані похідні соціальні гарантії членів її сім`ї. 
Більш того, навіть подальше вдосконалення державою нормативного регулювання, прийняття спеціальних процедур обліку, фіксації статусу військовослужбовців, документування участі осіб у бойових діях, встановлення обставин загибелі чи перебування у полоні, а також затвердження нових методик збору та збереження доказів в умовах воєнного стану саме по собі не здатне усунути ті об`єктивні наслідки хаотичного та надзвичайного характеру подій початкового етапу широкомасштабного вторгнення, які вже настали та призвели до втрати або неможливості отримання відповідних доказів.
Суд враховує, що події лютого-березня 2022 р. супроводжувалися активними бойовими діями, окупацією окремих територій України, стрімким переміщенням військових і цивільних осіб, фактичним руйнуванням систем комунікації та обліку, знищенням адміністративної документації, загибеллю або зникненням осіб, які могли бути свідками відповідних подій, а також перебуванням окремих територій поза ефективним контролем держави Україна. За таких умов відсутність окремих документів, журналів обліку, наказів, маршрутних документів, посвідчень, відомостей про прибуття до військової частини чи інших формальних підтверджень не може оцінюватися із застосуванням звичайних стандартів мирного часу.
Більше того, значна частина доказової інформації могла бути об`єктивно втрачена внаслідок бойових дій, умисно знищена представниками держави-агресора, втрачена через захоплення адміністративних будівель, військових частин або органів державної влади, а також не створена взагалі внаслідок критичної дезорганізації державного апарату у перші дні повномасштабного вторгнення. Водночас члени сім`ї загиблого об`єктивно позбавлені можливості відновити або самостійно отримати такі докази через сплив часу, загибель очевидців, неможливість встановлення всіх обставин переміщення особи, а також через сам характер воєнних подій.
За таких обставин держава не вправі посилатися на недосконалість або відсутність власних процедур обліку, документування чи фіксації статусу осіб у період початку широкомасштабної агресії як на підставу для відмови у визнанні факту виконання особою військового обов`язку. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на особу та її сім`ю негативних наслідків війни, організаційної неготовності державних інституцій та об`єктивної неможливості збереження доказової бази в умовах бойових дій, що суперечить принципам верховенства права, належного урядування, правової визначеності та справедливого балансу між приватним і публічним інтересом.
У контексті наведених обставин питання обов`язків держави щодо належного обліку, ідентифікації, документування участі особи у воєнних діях, встановлення обставин її загибелі та забезпечення прав членів сім`ї має оцінюватися не лише крізь призму національного законодавства та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а й з урахуванням міжнародного гуманітарного права, норми якого є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України.
Україна як держава-учасниця чотирьох Женевських конвенцій та Додаткового протоколу I взяла на себе позитивні зобов`язання не лише щодо гуманного поводження з пораненими, загиблими та зниклими безвісти під час збройного конфлікту, а й щодо створення ефективної системи їх обліку, ідентифікації, документування та інформування родин про їхню долю.
Так, ст.ст. 16-17 Першої Женевської конвенції прямо покладають на сторони конфлікту обов`язок без зволікання збирати та реєструвати всі відомості, які можуть сприяти ідентифікації поранених, хворих, загиблих та померлих осіб, включаючи персональні дані, обставини виявлення, причини смерті, місце поховання, особисті речі та інші ідентифікаційні ознаки. Ці положення не залишають державі дискреції щодо того, чи вести відповідний облік - такий облік є безумовним міжнародно-правовим обов`язком. 
Особливе значення має ст. 32 Додаткового протоколу I, яка закріплює фундаментальне право сімей знати про долю своїх родичів. Це право у міжнародному гуманітарному праві визнається самостійною гуманітарною гарантією, а не лише похідним соціальним правом. У свою чергу ст.ст. 33-34 цього ж Протоколу покладають на державу обов`язок організувати пошук осіб, які зникли безвісти, збирати інформацію про загиблих, сприяти їх ідентифікації, встановленню місця смерті, обставин загибелі, місця поховання та передачі цієї інформації родинам.
Отже, у випадку, коли держава не здатна встановити або підтвердити правовий статус особи лише через втрату, неоформлення чи неведення внутрішньої документації, саме держава, а не родина, несе ризик такої доказової невизначеності, оскільки ця невизначеність прямо випливає з невиконання міжнародно-правового обов`язку щодо обліку та ідентифікації.
Крім того, міжнародне гуманітарне право виходить із принципу, що захист поширюється на осіб не з моменту оформлення адміністративного документа, а з моменту їх фактичного включення до військових операцій або перебування під владою військового командування. 
Стаття 43 Додаткового протоколу I визначає, що збройні сили сторони конфлікту складаються з усіх організованих збройних формувань, груп та підрозділів, які перебувають під командуванням, відповідальним перед цією стороною за поведінку підлеглих.
Із цього випливає, що міжнародне право пов`язує належність особи до збройних сил насамперед із фактичним включенням у систему військового командування та виконанням відповідного завдання, а не виключно з наявністю оформленого наказу, особової справи чи іншого адміністративного документа. Тому якщо особа з числа оперативного резерву була фактично викликана уповноваженим державним органом, направлена до військової частини та загинула в процесі такого переміщення, відсутність окремих документів оформлення сама по собі не спростовує її фактичного статусу як особи, залученої до збройних сил держави.
Також у межах міжнародного гуманітарного права діє звичаєва норма про обов`язок сторін конфлікту вживати всіх можливих заходів для обліку осіб, які перебувають під їх контролем, і для збереження інформації про загиблих, поранених та зниклих безвісти. Цей підхід відображений у дослідженні звичаєвого міжнародного гуманітарного права Міжнародного Комітету Червоного Хреста, зокрема у правилах щодо обліку загиблих, пошуку зниклих та права сімей знати про долю родичів. Зазначені правила застосовуються незалежно від внутрішньої адміністративної готовності держави та незалежно від масштабу бойових дій.
Таким чином, ратифікуючи Женевські конвенції та Додатковий протокол I, Україна взяла на себе не декларативний, а конкретний юридичний обов`язок створити систему, за якої кожна особа, фактично залучена до виконання оборонних функцій держави, повинна бути ідентифікованою, облікованою, простежуваною в системі військового управління, а у разі загибелі - належним чином ідентифікованою із забезпеченням права її родини на встановлення правди, юридичне визнання її статусу та отримання передбачених державою гарантій. Відповідно, відсутність у конкретній справі окремих первинних військово-облікових документів не може тлумачитися проти родини загиблого, якщо така відсутність є наслідком невиконання державою власних міжнародно-правових зобов`язань щодо обліку, ідентифікації та документування осіб, залучених до захисту держави.
Відсутність у чинному законодавстві України спеціального нормативного механізму, який би комплексно регулював порядок встановлення юридично значимих фактів, що виникли в умовах активних бойових дій, окупації територій, втрати державного контролю, знищення документів, загибелі або зникнення свідків, не може бути підставою для відмови особі у судовому захисті або для застосування до таких правовідносин надмірно формалізованих стандартів доказування, характерних для правовідносин мирного часу.
Саме в умовах наявності прогалин у спеціальному правовому регулюванні суд відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 10 ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини зобов`язаний керуватися загальними принципами права, зокрема принципами верховенства права, справедливості, правової визначеності, належного урядування, пропорційності, добросовісності та ефективного захисту прав людини. При цьому суд повинен враховувати об`єктивну специфіку правовідносин, що виникли внаслідок широкомасштабної збройної агресії, коли значна частина доказів могла бути втрачена, знищена або взагалі не створена через надзвичайний характер подій, бойові дії, окупацію територій, порушення функціонування органів державної влади та критичну дезорганізацію систем військового обліку у перші дні вторгнення.
За таких умов саме суд покликаний забезпечити не формальний, а реальний та ефективний захист прав особи, не допускаючи ситуації, за якої недоліки державного адміністрування, відсутність спеціального нормативного регулювання або наслідки війни фактично унеможливлюють реалізацію гарантованих державою соціальних прав членів сім`ї особи, яка фактично була залучена до виконання обов`язку із захисту України.
Оцінюючи наявні докази, суд у такій категорії справ не повинен виходити із кримінального стандарту доказування «поза розумним сумнівом», оскільки предметом розгляду є не питання кримінальної відповідальності, а питання встановлення юридично значимого факту для реалізації соціального права.
Частиною 3 ст. 294 ЦПК України вказано, що окрім іншого, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Відтак, застосуванню підлягає стандарт переваги більш вірогідних доказів, за яким достатнім є встановлення того, що версія про виконання особою військового обов`язку є більш вірогідною та логічно узгодженою з наявною сукупністю доказів, ніж альтернативна версія про її перебування у статусі цивільної особи. 
Якщо встановлено, що особа перебувала в оперативному резерві, була фактично викликана уповноваженим органом, вибула у напрямку конкретної військової частини в період проведення мобілізаційних заходів, а її загибель настала в безпосередньому часовому та причинному зв`язку з таким переміщенням, відсутність окремого формального документа сама по собі не може нівелювати сукупність таких обставин.
Окремого значення у даній справі набуває оцінка наслідків потенційної судової помилки. У разі помилкового невизнання факту виконання особою військового обов`язку члени її сім`ї можуть бути повністю позбавлені гарантованого державою соціального захисту, фактично буде поставлено під сумнів суспільне значення жертви, принесеної особою в інтересах захисту держави, а також буде підірвано суспільну довіру до державних гарантій для осіб, які виконують конституційний обов`язок із захисту Батьківщини. 
Такі наслідки виходять далеко за межі приватного інтересу окремої сім`ї, оскільки безпосередньо впливають на суспільну довіру до інститутів держави, рівень мотивації громадян до виконання військового обов`язку та загальну обороноздатність держави. Натомість, потенційні негативні наслідки для держави у випадку помилкового визнання такого факту зводяться виключно до майнових або бюджетних витрат, які за своєю природою є оборотними, прогнозованими та неспівмірно менш значущими порівняно з ризиком порушення фундаментальних прав людини та суспільного інтересу. 
За таких обставин будь-яка непереборна доказова невизначеність, спричинена неналежним виконанням державою власних обов`язків щодо військового обліку, оформлення та документування проходження служби в умовах початкового етапу широкомасштабної збройної агресії, повинна тлумачитися на користь особи, яка фактично виконувала конституційний обов`язок із захисту держави, та членів її сім`ї, оскільки саме такий підхід відповідає принципам верховенства права, належного урядування, соціальної держави, правової визначеності, справедливого балансу приватного і публічного інтересу, а також конституційному обов`язку держави забезпечувати особливий соціальний захист осіб, які стали на захист України, та членів їхніх сімей.
Додатково суд враховує, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період для оперативного доукомплектування Збройних Сил України призиваються громадяни України, які уклали контракти про проходження служби у військовому резерві та/або зараховані до військового оперативного резерву. При цьому для громадян, зарахованих до військового оперативного резерву після звільнення з військової служби, початком проходження військової служби є день відправлення у військову частину з відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Таким чином, законодавець пов`язує момент виникнення правового статусу особи, яка проходить військову службу за призовом із числа резервістів, не з моментом прибуття до військової частини, не з моментом видання внутрішнього наказу командиром військової частини і не з моментом внесення відомостей до окремих внутрішніх облікових документів, а саме з моментом її відправлення з територіального центру комплектування та соціальної підтримки до визначеної військової частини.
Отже, з моменту прийняття уповноваженим державним органом рішення про призов особи з числа оперативного резерву та її направлення до військової частини така особа в силу прямої вказівки закону вважається такою, що розпочала проходження військової служби, фактично залучена державою до виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни та перебуває під юрисдикцією, контролем і особливим захистом держави.
За таких обставин будь-які недоліки подальшого документального оформлення, невнесення відповідних відомостей до книг обліку, журналів прибуття особового складу, внутрішніх наказів, електронних реєстрів або втрата відповідних документів не можуть нівелювати сам факт виникнення правового статусу військовослужбовця, якщо сукупність наявних доказів свідчить про фактичне виконання особою розпорядження уповноваженого державного органу щодо вибуття до військової частини.
Більше того, з моменту направлення особи до військової частини саме на державу покладається підвищений позитивний обов`язок щодо забезпечення життя такої особи, належного обліку її переміщення, координації її прибуття до місця служби, документування зміни її правового статусу, а у разі зникнення, загибелі, перебування у полоні або неможливості встановлення її місцезнаходження - обов`язок щодо вжиття всіх розумних, доступних та належних заходів для встановлення її долі, збереження відповідних доказів та забезпечення прав членів її сім`ї.
Невиконання державними органами зазначених позитивних обов`язків, у тому числі внаслідок дезорганізації роботи державного апарату в перші дні широкомасштабного вторгнення, втрати документації, відсутності належного супроводу, фіксації маршруту переміщення або подальшого обліку мобілізованої особи, не може породжувати для членів сім`ї загиблого негативних правових наслідків у вигляді неможливості підтвердження факту проходження військової служби.
Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що заінтересовані особи не надали достатніх доказів, які б спростовували вимоги заяви, суд приходить до висновку про існування підстав для задоволення заяви.

V. Розподіл судових витрат
відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже, керуючись п. 10 ст. 141 ЦПК України суд стягує з заінтересованих осіб пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь заявника.
На підставі викладеного, керуючись вимогами Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» ; Конституції України; Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; Закону України «Про оборону України»; Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»»; Директиви Генерального штабу Збройних Сил України; практикою Європейського суду з прав людини у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п. 40, від 13.12.2007, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п. 67, від 11.06.2009; Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст.ст. 16-17 Першої Женевської конвенції та Додаткового протоколу I; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 293, 315, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:
заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту що має юридичне значення задовольнити. 
Встановити факт набуття 25.02.2022 ОСОБА_3 статусу військовослужбовця.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_14 , а також Військової частини НОМЕР_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири гривні ) 48 копійок. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В.Ул`яновська 

Повний текст судового рішення складено 16.05.2026.